Постанова                            
Іменем України
 
19 серпня 2020 року                      
м. Київ
 
справа № 301/278/14-ц
провадження № 61-45183св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2017 року у складі судді Золотар М. М. та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2018 року 
у складі колегії суддів: Кожух О. А., Бисаги Т. Ю., Джуги С. Д.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 29 листопада 2005 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого 
є Публічне акціонерне товариство «Промінвестбанк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк»), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 190/7-05, згідно з яким він отримав кредит для ремонту та облаштування житла у розмірі 125 000,00 грн зі сплатою 20 % річних строком до 28 листопада 2025 року.
На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором 29 листопада 2005 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 281/12-05.
Відповідачі належним чином взяті на себе зобов`язання не виконують, у зв`язку з чим станом на 01 січня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 248 341,99 грн, з яких: 116 674,70 грн - за кредитом, 86 872,17 грн - за відсотками, 44 795,12 грн - пеня.
17 грудня 2012 року ПАТ «Промінвестбанк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за зазначеними кредитним договором та договором поруки.
У зв`язку з цим позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 248 341,99 грн заборгованості.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Справа розглядалася судами неодноразово.
Останнім рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2017 року позов задоволено.
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 248 341,99 грн заборгованості та 2483,42 грн. судових витрат.
Суд першої інстанції керувався тим, що у зв`язку з невиконання зобов`язань за кредитним договором у відповідачів виникла заборгованість, яка відповідно до статей 554, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підлягає стягненню на користь позивача; порука у даних правовідносинах не припинилася.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Закарпатськоїобласті від 05 вересня 2018 року рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2017 року змінено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2005 року № 190/7-05 станом на 01 січня 2014 року у загальній сумі 215 781,89 грн, з яких: 116 674,70 грн - заборгованість за кредитом, 86 872,17 грн - заборгованість за відсотками, 12 235,01 грн - пеня.
У задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 2157,82 грн. судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції. 
Апеляційний суд керувався тим, що ПАТ «Промінвестбанк», звернувшись до суду із позовом у 2007 році, змінив строк виконання основного зобов`язання, тому ТОВ «Кредитні ініціативи» пред`явило у 2014 році вимогу до поручителя - ОСОБА_2 поза межами установленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання, отже порука є  припиненою.
Щодо стягнення заборгованості з позичальника - ОСОБА_1 , то позивач, звернувшись до суду у 2007 році з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого 
в іпотеку майна. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. 
Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки залишається невиконаним, а отже, зобов`язання не припинено, відтак кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, передбачених пунктом 3.4 кредитного договору та статтею 625 ЦК України, 
і заборгованість за відсотками в сумі 86 872,17 грн також підлягає до стягнення з ОСОБА_1 
Пеня може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. У наданому апеляційному суду розрахунку заборгованість по пені в сумі 12 235,01 грн визначена за період з 01 березня 2013 року по 01 січня 2014 року, яка теж підлягає стягненню з ОСОБА_1 .
Аргументи учасників справи
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що незважаючи на те, що кредитор звернувся до суду з позовом про примусове стягнення всієї суми боргу, ОСОБА_1 продовжував сплачувати кошти банку в рахунок повернення боргу і після 2007 році, після набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому не підтверджена належними доказами сума заборгованості, яка існувала на момент укладення договору відступлення. Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів про існування заборгованості взагалі, про суму заборгованості по кредиту та відсотках, та 
з якого часу ця заборгованість утворилася, то неможливе і стягнення по цьому кредиту. Апеляційний суд неправильно тлумачив правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки встановлені суми, в межах яких 
у первісного кредитора та позивача було право вимоги до ОСОБА_1 , які станом на 17 вересня 2007 становили всього 218 652,32 грн. Після цього періоду і до 2012 року ним вносились платежі на загальну суму 72 027,79 грн., тому сума заборгованості повинна складати 146 624,54 грн. Рішення суду не виконано 
з вини кредиторі і тому ОСОБА_1 не може нести відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Вартість майна, переданого 
в іпотеку була значно більша як сума боргу в декілька разів.
Судові рішення не оскаржуються в частині вирішення позову ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, тому в цій частині 
в касаційному порядку не переглядаються.
У січні 2019 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало відзив на касаційну скаргу, 
в якому просить постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
14 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачеві Краснощокову Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
29 листопада 2005 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 190/7-05, згідно з яким він отримав кредит для ремонту та облаштування житла у розмірі 125 000,00 грн зі сплатою 20 % річних строком до 28 листопада 2025 року.
17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення права вимоги, згідно з яким до 
ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги за зазначеними кредитним договором та договором поруки.
Позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконував, останнє погашення заборгованості здійснив 25 червня 2013 року, у зв`язку з чим, згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 01 січня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 248 341,99 грн, з яких: 116 674,70 грн - за кредитом, 86 872,17 грн - за відсотками, 44 795,12 грн - пеня.
Внаслідок неналежного виконання позичальником зобов`язань ПАТ «Промінвестбанк» у квітні 2007 року уже звертався до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості у повному обсязі за кредитним договором від 29 листопада 2005 року № 190/7-05, у рахунок погашення якої просив звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .
Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 12 жовтня 
2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором, укладеним між банком та ОСОБА_1 , яким є житловий будинок 
з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , шляхом продажу банком предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, з метою погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 218 652,32 грн.
Цим судовим рішення встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 станом на 17 вересня 2007 року становить 218 652,32 грн, з яких: 116 674,70 грн - за кредитом; 9 627,53 грн - за відсотками; 16 249,25 грн - пеня, 2 931,71 грн - фінансова санкція за статтею 625 ЦК України, 35 669,13 грн - штраф згідно 
з пунктом 6.2 кредитного договору та 37 500 грн штраф згідно з пунктом 5.2.2 кредитного договору.
Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2008 року рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 12 жовтня 
2007 року в частині встановлення початкової ціни реалізації предмета іпотеки 
в сумі 145 100,00 грн скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення про встановлення ціни продажу предмета іпотеки - на підставі оцінки майна у сумі 291 177,00 грн, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок по АДРЕСА_1 не виконано.
Пунктом 3.4. Кредитного договору від 29 листопада 2005 року передбачено, що 
у випадку порушення Позичальником строку погашення одержаного ним кредиту він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки у розмірі 20 % річних, порядок нарахування яких визначається відповідно до підпунктами 3.2 та 3.3. цього Договору.
Пунктом 6.7 кредитного договору строк позовної давності визначається сторонами тривалістю в десять років.
На обґрунтування зазначеної у позовній заяві заборгованості позивач надав розрахунок із інформацією по щомісячним платежам з 17 грудня 2012 року (дня відступлення права вимоги) до 01 січня 2014 року, до якого включено наявну заборгованість ОСОБА_1 на момент укладення договору про відступлення права вимоги (загальна заборгованість за кредитом та відсотками із 
29 листопада 2005 року по 17 грудня 2012 року). При цьому із наданого позивачем розрахунку слідує, що пеня нарахована із 01 березня 2013 року по 
01 січня 2014 року. До апеляційного суду позивачем надано розрахунок, згідно 
з яким заборгованість ОСОБА_1 станом на 01 січня 2014 року становить 215 781,89 грн - сума заборгованості за кредитом (116 674,70 грн) та за відсотками (86 872,17 грн) вказана та ж сума, що і у позовній заяві, проте заборгованість по пені за період з 01 березня 2013 року по 01 січня 2014 року зазначена 12 235,01 грн.
Позичальником у період з 2007 року по 2012 року вносились платежі - на загальну суму 72 027,78 грн. Ці платежі із зазначенням зарахувань, погашень, залишків коштів та призначенням платежів, відображені у детальному помісячному розрахунку заборгованості, наданому ПАТ «Промінвестбанк» та позивачем. Оскільки за рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2007 року було стягнуто заборгованість, в тому числі, за відсотками, а також пеня та штрафи, тому платежі, які вносились ОСОБА_1 , направляли на погашення цих сум.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Згідно змісту статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило 
є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так 
і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 
№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору 
в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».
У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зазначено, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі 
№ 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які 
є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України 
і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».
У справі, яка переглядається, апеляційний суд: не врахував, що у разі пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється; згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість за відсотками нарахована ним 
з 29 листопада 2005 року до 01 січня 2014 року, тобто і після спливу строку кредитування; не з`ясував на виконання яких зобов`язань відповідачем у період з 2007 року по 2012 року сплачено 72 027,78 грн, у зв`язку з чим не перевірив обґрунтованість їх розподілу кредитором.
За таких обставин висновки апеляційного суду в частині стягнення 116 674,70 грн заборгованості за кредитом та 86 872,17 грн заборгованості за відсотками за кредитним договором станом на 01 січня 2014 року є передчасними.
Крім того, апеляційний суд не врахував, що, згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість по пені нарахована ним після спливу строку кредитування, визначеного у зв`язку з пред`явленням до позичальника вимоги про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, що засвідчено в судовому рішенні. Тому у задоволенні вимог щодо стягнення пені судам слід було відмовити.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що постанова апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені постановлені без додержання норм матеріального та процесуального права. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені скасувати, в частині позовних вимог 
ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом та відсотками передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, а в частині стягнення пені ухвалити нове рішення про відмову 
у задоволені цих позовних вимог.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України (у редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 
2017 року в частині задоволених позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення пені та постанову Апеляційного суду Закарпатськоїобласті від 
05 вересня 2018 року в частині задоволених позовних вимог Товариства 
з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.
Справу № 301/278/14-ц в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом та відсотками за кредитним договором направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
В частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення пені за кредитним договором відмовити.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2017 рокута постанова Апеляційного суду Закарпатськоїобласті від 05 вересня 2018 року в скасованих частинах втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                    В. І. Крат 
 
Судді:                                                                             І. О. Дундар
 
                                                                                      В. І. Журавель
 
  Є. В. Краснощоков
 
  М. М. Русинчук