КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 753/2726/20
Головуючий у першій інстанції - Заставенко М.О.
Номер провадження № 22-ц/824/8098/2020
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 серпня 2020 року                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення факту порушення прав на мирне володіння майном, відшкодування майнової та моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із вказаним позовом, відповідно до якого просила встановити юридичний факт, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 порушено її право на мирне володіння приміщенням АДРЕСА_1 ; солідарно стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на її користь 4 577 782 грн на відшкодування .П. майнової шкоди та 100 000 грн на відшкодування спричиненої морально шкоди за порушення права  на мирне володіння приміщенням АДРЕСА_1 ; солідарно стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1   судовий збір у розмірі 12 771, 20 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 30 900 грн.    
В подальшому, 05 березня 2020 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Козій Д.О. подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідачів до набрання чинності рішенням у справі, а саме: 1) на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 146,30 кв.м., житловою площею 84,60 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_6 ; 2) на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 103,90 кв.м., житловою площею 51.80 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_5 ; 3) на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 104,80 кв.м., житловою площею 52.10 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_4 ; 4) на квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 104,20 кв.м., житловою площею 52,20 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_3 .
Клопотання обґрунтовувала тим, що з урахуванням великої ціни позову, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи навіть унеможливити виконання рішення суду у разі повного або часткового задоволення позову. 
Також зазначала, що наявні реальні підстави вважати, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , можуть в будь-який час відчужити належне їм майно, що призведе до неможливості виконати рішення суду у цій справі, у разі задоволення позову. В обґрунтування таких підстав, представник позивача посилалась на те, що нею було переглянуто та досліджено ряд оголошень про продаж квартир у будинку АДРЕСА_6 , і вказувала, що такі оголошення по ряду параметрів відповідають квартирам відповідачів.
 Враховуючи зазначене, при відсутності будь яких відомостей про наявність у відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 доходів чи іншого майна, на яке можна було б звернути стягнення у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , та враховуючи велику суму позову, представник позивача вважає наявність реальної загрози відчуження вказаних вище квартир.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає ухвалу суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову незаконною та необґрунтованою, адже остання порушує невід`ємне право ОСОБА_1 на належний та ефективний захист її порушеного права.
Апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відсутності прямого зв`язку між заявленими вимогами та способом забезпечення позову, що обраний вид забезпечення не є співмірним із заявленими позовними вимогами, а обраний представником позивача захід забезпечення позову є неадекватним, оскільки судом було проігноровано що предметом спору є питання захисту порушених та невизнаних майнових прав ОСОБА_1 , що на момент подання позову оцінено позивачем у 4 677 782 грн, які солідарно мають бути стягнені з відповідачів. Разом з тим, один із співвідповідачів ОСОБА_3 вже продав одну з його квартир та займається продажем його останнього нерухомого майна, а оголошеннями про продаж та протоколами опитування свідків підтверджується ризик можливого невиконання рішення суду у разі задоволення вимог ОСОБА_1 
ОСОБА_1 вважає необґрунтованими та неправомірними висновки суду першої інстанції стосовно того, що доводи представника позивача про наявність ризиків відчуження належного відповідачам майна не заслуговують на увагу, оскільки разом із позовною заявою 20 лютого 2020 року до суду було подано й клопотання про забезпечення такого позову, у задоволенні якого судом відмовлено через ненадання жодних доказів, які б свідчили про те, що відповідачі не мають матеріальної спроможності виконати рішення суду у разі задоволення позову та не доведенням того, що відповідачами вчинятимуться дії, спрямовані на відчуження належних їм квартир. Апелянт вказує, що після отримання ухвали про відмову у забезпеченні позову з вказаних підстав, було переглянуто та досліджено ряд оголошень про продаж квартир у будинку АДРЕСА_6 , які за параметрами підпадають під належні відповідачам квартири. Окрім того, в березні 2020 року було оглянуто квартиру АДРЕСА_7 у вказаному будинку, що підтверджується протоколами опитування свідків, які саме й здійснювали огляд такої квартири з метою її придбання.
Все наведене, на думку апелянта, свідчить про наявність у відповідачів реального наміру відчужити належне їм майно, що спричинить неможливість виконання рішення суду у разі задоволення чи часткового задоволення вимог ОСОБА_1 , а тому апелянт вважає спростованими твердження суду, через які 20 лютого 2020 року було відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову, а тому заява подана 05 березня 2020 року підлягає задоволенню.
Представник позивача адвокат Козій Д.О. наголошує, що заявлені позовні вимоги є співмірними з тими заходами забезпечення позову, які сторона позивача просить застосувати в цій справі, з врахуванням великої ціни позову та з врахуванням того, що відповідачами розпочато процедури з відчуження належного їм майна та просить апеляційний суд скасувати ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року та прийняти постанову, якою повністю задовольнити заяву про забезпечення позову.
На адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - адвоката Скрипника С.В., відповідно до якого вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та не визнає вимоги апелянта у повному обсязі, посилаючись на наступне.
Відповідач не погоджується із припущенням позивача ОСОБА_1 про існування підстав для відшкодування шкоди та протиправне втручання у право власності, оскільки обґрунтовуються існуванням судових спорів та заходами забезпечення позову та винесеними судовими рішеннями, однак вказане не може бути підтвердженням наявності протиправних дій та апелянтом не доведено вчинення протиправних дій саме відповідачем ОСОБА_3 , не доведено наявність підстав для покладення на останнього обов`язку відшкодування моральної чи матеріальної шкоди.
Окрім того, вказує, що апелянтом не доведено зв`язок між діями відповідача і будь-якими наслідками для нього та вважає твердження апелянта про порушення його права на мирне володіння майном безпідставним, оскільки заходи забезпечення позову у справі №753/3040/19 є тимчасовими, до набрання законної сили рішенням по вказаній справі, та стосуються лише можливих реєстраційних дій і ніяк не обмежують можливість апелянта володіти та користуватись спірним приміщенням.
Також представник відповідача наголошує, що у разі, якщо вимоги апелянта спрямовані на встановлення факту, що має юридичне значення, то такі вимоги не підлягають розгляду в порядку позовного провадження відповідно до пп. 5 п. 2 ст. 293 ЦПК України, при цьому не передбачено встановлення такого факту судом, адже він не входить в перелік та не відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України., де вказано, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. А виходячи зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається спір про право, тому що позивач вбачає заподіяння їй шкоди через втручання у право власності. Таким чином, встановлення факту втручання чи невтручання у право власності впливатиме також на права й обов`язки інших сторін цієї справи, і такий спір може вирішуватись лише в порядку позовного провадження.
З огляду на викладене, відповідач вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, а тому просив залишити її без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року - без змін.
При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 , адвокат Козій Д.О. доводи, викладені в апеляційній скарзі підтримала та просила її задовольнити. 
Представник відповідача у справі ОСОБА_3 , адвокат Скрипник С.В. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення. Вважає ухвалу постановлену судом першої інстанції законною та обґрунтованою, просив залишити її без змін. 
Інші часники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляді справи  до суду апеляційної інстанції не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи із поважних причин не подали, тому суд з врахуванням положень ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянув вказану справу у їх відсутність.   
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, суд першої інстанції, розглянувши заяву про забезпечення позову та відмовляючи у її задоволенні мотивував своє рішення тим, що між заявленими позовними вимогами та способом забезпечення позову, про який просить позивач, відсутній прямий зв`язок, такий вид забезпечення не є співмірним із заявленими вимогами, тобто обраний представником позивача захід забезпечення позову є неадекватним. Також вказано, що доводи представника позивача про наявність ризиків відчуження належного відповідачам майна не заслуговують на увагу, а також не було надано доказів того, що відповідачі по справі не мають матеріальної спроможності виконати рішення суду у разі задоволення позову, а отже незастосування заявлених позивачем заходів забезпечення позову не створює реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. 
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
    Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову відповідає. 
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
За змістом пункту 1 та 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або)грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.
Відповідно до пункту 2 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року вказано, що вирішуючи   питання   щодо   застосування   певного   виду забезпечення позову,  суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст.152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані   й  інші  його  види,  але  з  урахуванням  обмежень, установлених ч.  4 зазначеної  статті.  Недопустимо  забезпечувати позов  шляхом  зупинення  виконання  судових  рішень,  що  набрали законної сили.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року, міститься роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову. 
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. 
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, відповідно до якого просила : встановити юридичний факт, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 порушено право ОСОБА_1 на мирне володіння приміщенням АДРЕСА_1 ; солідарно стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 4 577 782 грн та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн за порушення права ОСОБА_1 на мирне володіння приміщенням АДРЕСА_1 ; солідарно стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1   судовий збір у розмірі 12 771, 20 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 30 900 грн (а.с.1-23, т.1).
В подальшому позивачем було подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої ОСОБА_7 накласти арешт на майно відповідачів до набрання чинності рішенням у справі, а саме: 1) на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 146,30 кв.м., житловою площею 84,60 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_6 ; 2) на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 103,90 кв.м., житловою площею 51.80 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_5 ; 3) на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 104,80 кв.м., житловою площею 52.10 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_4 ; 4) на квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 104,20 кв.м., житловою площею 52,20 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_3 (а.с.118-128, т.1).
До вказаної заяви позивачем було долучено витяг з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 лютого 2020 року №200551191, відповідно до якого вбачається, що на праві приватної власності ОСОБА_6 належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 (а.с.130-132, т.1).
Відповідно до витягу з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 лютого 2020 року №200546673 ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_5 . Вказана квартира перебуває в іпотеці на підставі договору про іпотеку від 30 серпня 2019 року (а.с.135-137, т.1).
Відповідно до витягу з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 лютого 2020 року №200548080 ОСОБА_4 належить на праві власності квартира АДРЕСА_4 . Вказана квартира перебуває в іпотеці на підставі договору про іпотеку від 05 жовтня 2009 року (а.с.138-140, т.1).
Відповідно до витягу з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18 березня 2019 року №159922261 ОСОБА_3 на праві власності належить квартира  АДРЕСА_9 (а.с.141-143, т.1).
Матеріали справи містять також відомості про те, що на спірний об`єкт, а саме на приміщення АДРЕСА_1 , було накладено арешт на підставі ухвали Дарницького районного суду міста Києва (а.с.144, т.1).
 Також на підтвердження заявлених вимог позивачем було надано роздруківки із сайтів мережі Інтернет, що, на думку позивача, свідчать про наміри відповідачів відчужити належні їм квартири (а.с.147-149, 154-158 т.1) та надано копії протоколу опитування осіб, які, на думку позивача, підтверджують факт того, що вказані квартири було виставлено на продаж (а.с.150-153, 159-161, т.1).
Дослідивши матеріали цивільної справи апеляційний суд вважає, що доводи позивача ОСОБА_1 про ускладнення або унеможливлення виконання судового рішення у випадку невжиття заходів забезпечення позову в заявленому вигляді є необґрунтованими, оскільки спосіб забезпечення позову, який просив застосувати позивач не є співмірним із заявленими позовними вимогами.
Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що заходи забезпечення позову, про які просить позивач, є неспівмірними із заявленими позовними вимогами.
Так, ОСОБА_1 до заяви про забезпечення позову було надано копії витягів із сайтів мережі Інтернет, з яких вбачається, що на продаж було виставлено квартири, які знаходяться за адресою АДРЕСА_6 . Разом з тим, слід зазначити, що вказані оголошення не містять відомостей, які б дали змогу ідентифікувати вказані квартири як такі, що належать відповідач по справі, оскільки вони не містять номерів квартир, які виставлені на продаж. 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові від 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).
Що стосується долучених до матеріалів справи копій протоколів опитування осіб, зокрема ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , то слід зазначити, що апеляційний суд критично ставиться до вказаних документів, оскільки матеріали справи не містять відомостей про те, що вказані особи були залучені у якості свідків і яких було попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази.
 Окрім того, як вбачається із позовної заяви ціна позову складає 4 677 782 грн й судом першої інстанції було правомірно зазначено, що вартість квартир відповідачів не може у сукупності становити лише ј вартості нежитлового приміщення позивача, враховуючи загальновідомий факт про ціни на ринку нерухомості в місті Києві, що також підтверджується наданими позивачем копіями оголошень з сайтів мережі Інтернет. 
Враховуючи той факт, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачі вчиняють дії щодо відчуження належного їм майна, а також того, що у останніх немає інших фінансових можливостей для виконання можливого рішення суду, апеляційний суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скраги. 
За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що зазначені позивачем заходи забезпечення позову не в повній мірі відповідають заявленим позовним вимогам, не є співмірними із позовними вимогами, а тому відсутні підстави для їх застосування.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 149, 150, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови викладено 19 серпня 2020 року. 
 
Головуючий суддя :                                                   М.А.Яворський  
 Судді:                                                                        Т.Ц.Кашперська                                                                                               В.О.Фінагеєв