Постанова
іменем України 
7 липня 2020 року
м. Київ
справа № 160/294/19
провадження № 51-828 км 20
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                         ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року                         у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018030000000539, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимого,     
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України                (далі – КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Локачинського районного суду Волинської області від 26 липня                     2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання  у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання                                   з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1, ч. 3 ст. 76 КК.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 29 листопада               2018 року приблизно о 20:00, керуючи технічно справним автомобілем марки «Фольксваген Гольф», реєстраційний номер Республіки Німеччина НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі сполученням «Устилуг-Луцьк-Рівне» із м. Луцька                                   в напрямку м. Володимир-Волинський за поворотом на смт. Локачі по вул. Луцькій у с. Війниця Локачинського району, в порушення вимог пунктів 2.3 (б), 12.3, 12.4                   та 12.9 (б) Правил дорожнього руху, зі швидкістю, яка перевищувала дозволену, проявивши неуважність та несвоєчасно відреагувавши на зміну дорожньої обстановки при виникненні перешкоди, яку він об`єктивно був спроможний виявити, не вжив своєчасних заходів до зниження швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який перебував на проїзній частині дороги. У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть. 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що положення  ст. 75 КК щодо ОСОБА_7 судом застосовані неправильно, що призвело до явної несправедливості призначеного засудженому покарання через м`якість. Виправлення засудженого вважає можливим лише в умовах відбування покарання у виді позбавлення волі. Всупереч приписам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) апеляційний суд відповідних доводів апеляційної скарги прокурора належним чином не перевірив, свого рішення у цій частині не мотивував та необґрунтовано залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 без зміни, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора та просив ухвалу Волинського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину,                      за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до касаційної скарги, прокурор порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Згідно зі статтями 50, 65 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, воно повинно бути справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна                    з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції,                           з  висновком якого погодився апеляційний суд, дотримався наведених вимог матеріального права. 
Прокурор у своїй скарзі зазначив про те, що призначене ОСОБА_7 покарання             із застосуванням ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, звідси – явно несправедливим через м`якість.                  На думку прокурора, суд не врахував ступеня тяжкості злочину, наслідків діяння                  та всіх даних про особу винного, у тому числі притягнення останнього до адміністративної відповідальності.
Проте усупереч твердженням прокурора у касаційній скарзі суд, призначаючи                 ОСОБА_7 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого діяння, особу засудженого та всі інші обставини, які мають правове значення.
Обираючи ОСОБА_7 захід примусу, суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а і з особливостей конкретного кримінального правопорушення. Так, суд узяв до уваги, що засуджений, знехтувавши вимогами ПДР України, вчинив необережний тяжкий злочин, наслідками якого стала смерть людини, фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, а також, що він раніше притягувався до адміністративної відповідальності, та призначив ОСОБА_7 покарання  за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, яке не є мінімальним у межах санкції вказаної норми, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк               3 роки, що є максимальним розміром додаткового покарання.
Разом з тим, виконуючи приписи ст. 65 цього Кодексу, суд зважив на щире каяття ОСОБА_7 , що підтверджується визнанням ним своєї вини, в результаті чого розгляд кримінального провадження здійснювався в порядку ч. 3 ст. 349 КПК,                      та вибаченням перед потерпілим, якому він пропонував відшкодувати витрати, понесені на поховання батька, проте потерпілий відмовився, на всі дані про особу винного, котрий вперше притягається до кримінальної відповідальності, є особою молодого віку, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні малолітню дитину. 
Відповідно до  правил ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може  звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Зазначене та відсутність обтяжуючих покарання обставин з урахуванням додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції   ОСОБА_7 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж максимального іспитового строку, встановленого у ст. 75 КК.
Таким чином, належно умотивувавши свою позицію, суд обґрунтовано вирішив звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням, проте у разі порушення покладених на нього обов`язків, він буде відбувати реальне покарання               у виді позбавлення волі. Таке рішення не суперечить умовам застосування вказаної норми матеріального права.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів вмотивованість висновків суду                     з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні засудженому покарання, справедливість обраного ОСОБА_7 заходу примусу, а також які би свідчили про неможливість досягти мети покарання через визначений судом порядок його відбування, прокурор у касаційній скарзі не навів, а його доводи з приводу того, що ОСОБА_7 раніше притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі за порушення правил дорожнього рух, були враховані судом при призначенні йому як основного так і додаткового покарання.
Крім того, аналогічні по суті доводи прокурора щодо неправильного застосування зазначеної статті закону України про кримінальну відповідальність були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який, навівши докладні мотиви                        та відповідні підстави, визнав їх необґрунтованими. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК,                                     є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, домірним вчиненому. Підстав вважати його явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, не встановлено.
За таких обставин, касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2 ’єва                                            ОСОБА_3