КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680  м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а,
                                                                                                                                             
Справа № 756/7554/19                                          Головуючий у 1 інстанції - Андрейчук Т.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9370/2020                           Доповідач - Мараєва Н.Є.
 
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

01 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Мараєвої Н.Є.
      Суддів: Заришняк Г.М., Рубан С.М.
При секретарі: Гаврюшенко К.О.
розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду  в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою 
представника  ОСОБА_1 
на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 березня 2020 року 
в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення
Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-
 
ВСТАНОВИЛА:
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 31 березня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення - відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 березня 2020 року і хвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити у повному обсязі, посилаючись, на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.
Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи,  за договором дарування квартири від 25 березня 2010 року, укладеним між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований), позивач у справі отримала в дар квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 10-12).
Згідно наявної в матеріалах справи довідки про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації на нерухоме майно Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" від 02 червня 2010 року  єдиним власником квартири є ОСОБА_1 (а.с. 13)
Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки про реєстрацію місця проживання особи №3361009 від 29 травня 2019 року (а.с. 14) та Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 29 травня 2019 року №3361076 ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 15-16).
У квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , проживає ОСОБА_2 , який є рідним братом позивача ОСОБА_1 , та мешкав у вказаній квартирі з 1984 року по 1987 рік, а з 1992 року і до сьогодні - постійно проживає у ній. За цією ж адресою зареєстроване його місце проживання з 03 липня 1984 року.
17 травня 2019 року позивач звернулась до ОСОБА_2 із заявою про добровільне виселення з квартири, яка знаходиться за вказаною вище адресою, однак відповідач залишився проживати в зазначеній квартирі.
Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив із того, що виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 , яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції, не є виправданим, необхідним для захисту прав позивача та покладає на відповідача надмірний тягар, позаяк може призвести до того, що він стане безхатченком.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції при розгляді справи не було взято до уваги той факт, що позивачем було надано пропозицію ОСОБА_2 добровільно знятись з реєстраційного обліку у квартирі, що належить позивачу. При чому, у випадку акцепту ОСОБА_2 такої пропозиції, позивач зобов`язується надати йому в пожиттєве користування житлове приміщення площею 28, 00 кв.м. в межах міста Києва. Проте, ОСОБА_2 відмовився від указаної пропозиції.
Також зазначає, що в позовній заяві ОСОБА_1 посилалась на обставини, що вона є власником квартири та що її права як власника порушуються, оскільки ОСОБА_2 своїм проживання в зазначеній квартирі чинить для неї перешкоди для реалізації її абсолютного права власника, яке позивач вправі реалізувати, зокрема, й тому, що ОСОБА_2 не допускає її в квартиру, не оплачує комунальні послуги, і ці обставини є неспростовані судом першої інстанції.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, негаторний позов, з яким звернувся позивач, - це позов про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном. І умовами його пред`явлення є наявність обставин, які свідчать, що позивач є власником речі; поведінка відповідача є протиправною; на момент пред`явлення позову протиправна поведінка має тривати і перешкоджати користуватися майном його власнику.
За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Ст. 8 Конвенції визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" (заява №58255/00, п. п. 40-42) зазначено, що у розумінні Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. рішення ЄСПЛ у справі "Прокопович проти Росії', заява №58255/00, п. 36). Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява №19009/04, п. 50).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У п. 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Перевіряючи наявність протиправність поведінки відповідача, судом було встановлено, що ОСОБА_2   є рідним братом ОСОБА_1 , проживає та з 03 липня 1984 року зареєстрований в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Отже, ОСОБА_2 на законних підставах зареєстрований та проживає у зазначеній вище квартирі, оскільки був вселений та набув право користування спірною квартирою у 1984 році як член сім`ї попереднього власника житла, ОСОБА_3 .
За положеннями п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України право користування відповідача квартирою АДРЕСА_1 припиняється із припиненням права власності попереднього власника ОСОБА_3 . 
Усунення ОСОБА_1 на підставі ст. 391 ЦК України перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 буде мати наслідком виселення ОСОБА_2 із спірної квартири.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
При цьому навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.
Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі №452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №362/3042/17, від 15 січня 2020 року №754/613/18-ц).
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в України визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
 Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 тривалий час проживає у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а саме з 1992 року і до сьогодні.
Тобто, ще до отримання в дар квартири, яка знаходиться за указаною вище адресою, ОСОБА_1 знала, що відповідач проживає у зазначеній квартирі та мала реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування нею члена сім'ї колишнього власника. Отже, позивач могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості при прийнятті житлового приміщення в дар.
А тому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки виселення відповідача з спірної квартири є по факту втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції та є невиправданим, необхідним для захисту прав позивача та покладає на відповідача надмірний тягар, тому, що може призвести до того, що він стане безхатченком.
Доводи позивача стосовно того, що ОСОБА_2 не сплачує комунальні послуги за користування квартирою АДРЕСА_1 не можуть бути підставою для виселення, а лише надають право позивачеві у судовому порядку вимагати компенсації понесених нею витрат на оплату комунальних послуг за рахунок відповідача.
Більше того, відповідач ОСОБА_2 ці доводи заперечував і в судовому засіданні пояснив, що давав позивачу кошти на оплату комунальних послуг.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-
                                               ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1   - залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 березня 2020 року  - залишити без змін.
Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 04 вересня 2020 року.

 
Головуючий:                              Судді: