ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року 
м. Київ
Справа №  913/152/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючий - Стратієнко Л.В.,
судді: Кондратова І.Д., Кролевець О.А., 
за участю секретаря судового засідання - Юдицького К.О.;

за участю представників:
позивача - не з`явився, 
відповідача - 1 - не з`явився, 
-           2 - не з`явився
третьої особи - не з`явився, 
прокурора - Зарудяної Н.О., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях

на рішення Господарського суду Луганської області 
(суддя -Лісовицький Є.А.)
від 27.05.2019
та постанову Східного апеляційного господарського суду
(головуючий - Зубченко І.В., судді -Гребенюк Н.В., Чернота Л.Ф.)
від 11.12.2019

у справі за позовом заступника прокурора Луганської області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України,
до 1) Приватного підприємства "Секьюріті Бізнес Компані - Індекс",     
     2) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державного навчального закладу "Сєвєродонецьке вище професійне училище", 
про визнання недійсним договору оренди та зобов`язання повернути приміщення,

В С Т А Н О В И В:

у березні 2018 року заступник прокурора Луганської області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 004426/09 від 13.01.2017, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Луганській області та ПП "Секьюріті Бізнес Компані - Індекс". Просив зобов`язати ПП "Секьюріті Бізнес Компані - Індекс" звільнити державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові вбудовані приміщення площею 91,74 кв.м, вартістю 173 200,00 грн на першому поверсі п`ятиповерхового адміністративно-господарського приміщення (інвентарний номер 10310716), розміщене за адресою: Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, проспект Центральний, 22 та повернути його Державному навчальному закладу "Сєвєродонецьке вище професійне училище" (балансоутримувач).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір суперечить ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна". При укладенні договору не було дотримано порядку, визначеного ч. 4 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Прокурор зазначав, що невикористання ДНЗ "Сєвєродонецьке вище професійне училище" спірного приміщення для навчального процесу не є підставою для визнання цього договору правомірним, оскільки чинним законодавством встановлена заборона на використання такого приміщення з іншою метою, не пов`язаною з навчально-виховним процесом. Отже, спірний договір оренди підлягає визнанню недійсним, а приміщення - поверненню балансоутримувачу.

Спір у справі розглядався господарськими судами неодноразовою. 

Рішенням Господарського суду Луганської області від 27.05.2019, залишеним без змін постановою постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.12.2019,  позов задоволено. 

Визнано недійсним договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, №004426/09 від 13.01.2017, укладений між Регіональним відділенням Фонду Державного майна України по Луганській області та ПП "Секьюріті Бізнес Компані - Індекс". Зобов`язано ПП "Секьюріті Бізнес Компані - Індекс" звільнити державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлове вбудоване приміщення площею 91,74 кв.м, вартістю 173 200,00 грн на першому поверсі п`ятиповерхового адміністративно-господарського приміщення (інвентарний №0310716), розміщене за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, проспект Центральний, 22, та повернути його ДНЗ "Сєвєродонецьке вище професійне училище" (балансоутримувачу).

Приймаючи рішення, господарські суди дійшли висновків, що спірні приміщення передані в оренду ПП "Секьюріті Бізнес Компані-Індекс" всупереч забороні, встановленій законодавством, і, відповідно, спірний договір оренди нерухомого майна підлягає визнанню недійсним на підставі приписів статей 203, 215 ЦК України.

У січні 2020 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані рішення і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Підставами для скасування судових рішень відповідач-2 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанції. Стверджує про відсутність юридичних підстав для здійснення представництва прокурором інтересів держави в суді. Зазначає, що Міністерство освіти і науки України є єдиним належним та уповноваженим органом, який представляє інтереси держави в освітній та науковій діяльності та має право самостійно звернутися з позовом до суду за захистом своїх порушених прав. 

У відзиві на касаційну скаргу заступник прокурора Луганської області вважає постанову апеляційного суду  та рішення місцевого суду законними та обґрунтованими, просить залишити їх без змін. Доводи, викладені у відзиві, зводяться до обґрунтованості оскаржуваних у справі судових рішень.

Ухвалою Верховного Суду від 04.02.2020 було зупинено касаційне провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду подібної справи № 912/2385/18.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи і перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Як встановлено господарськими судами, 13.01.2017 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Луганській області (орендодавець) і ПП "Секьюріті Бізнес Компані - Індекс" (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 004426/09, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові вбудовані приміщення, площею 91,74 кв.м на першому поверсі п`ятиповерхового адміністративно-господарського приміщення (інв. № 10310716) (майно), що знаходиться за адресою: Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, пр-т Центральний, 22, та обліковується на балансі ДНЗ "Сєвєродонецьке вище професійне училище" (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку станом на 30.09.2016 і становить 173 200,00 грн.

Майно орендодавець передав орендареві під розміщення офісу (п. 1.2 договору).

Пунктом 10.1 договору визначено, що цей договір укладено строком на 2 роки 364 дні та діє з 13.01.2017 до 11.01.2020.

За актом приймання-передавання від 13.01.2017 орендодавець передав, а орендар прийняв нежитлові вбудовані приміщення площею 91,74 кв.м на першому поверсі п`ятиповерхового адміністративно-господарського приміщення (інв. № 10310716) за адресою: Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, пр-т Центральний, 22, що перебуває на балансі ДНЗ "Сєвєродонецьке вище професійне училище".

Судами встановлено, що на виконання ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавець отримав у Міністерства освіти і науки України як в уповноваженого органу на управління вказаним майном дозвіл на укладення договору оренди на строк до 3-х років. 

Також, листом № 166 від 26.03.2018 балансоутримувач ДНЗ "Сєвєродонецьке вище професійне училище" повідомив прокуратуру Луганської області про те, що надає згоду на оренду лише тих приміщень, які в учбовому та виховному процесі не використовуються. 

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" (у редакції, чинній на момент укладення договору оренди) визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти (ст. 28 Закону України "Про освіту").

Структура освіти включає, зокрема, дошкільну освіту, загальну середню освіту, професійну-технічну освіту (ст. 29 Закону України "Про освіту").

Фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання (ч. ч. 1, 4 ст. 61 Закону України "Про освіту").

Матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством (ч. 1 ст. 63 Закону України "Про освіту").

Згідно з ч. 4 ст. 61 Закону України "Про освіту" майно навчальних закладів може використовуватись як додаткове джерело фінансування цих закладів шляхом отримання доходів від надання в оренду приміщень.

Приміщення - це частина внутрішнього об`єму будівлі, обмежена будівельними елементами, з можливістю входу і виходу (постанова Кабінету Міністрів України № 1442 від 28.10.2004 "Про затвердження Національного стандарту № 2 "Оцінка нерухомого майна").

У пп. 2 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" вказано, що навчальні заклади мають право надавати інші послуги, зокрема, надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Пунктом 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001, встановлено, що здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов`язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Отже, виходячи зі змісту вищенаведених правових положень, як додаткове джерело фінансування навчальних закладів законом передбачена можливість залучати, у тому числі, доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання. Проте, надання в оренду таких приміщень, споруд, обладнання, що тимчасово не задіяні, дозволяється лише для їх використання, пов`язаного з навчально-виховним процесом відповідного навчального закладу, за умови, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Невикористання навчальним закладом спірних приміщень для навчального процесу не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з навчально-виховним процесом (правова позиція, викладена у п. 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17; така ж правова позиція викладена і в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 906/164/17).

Внаслідок дослідження матеріалів справи господарськими судами встановлено, що предмет спірного договору оренди №004426/09 від 13.01.2017 розміщується в будівлі гуртожитку та є об`єктом освіти згідно з інвентарними картками обліку основних засобів ДНЗ "Сєвєродонецьке вище професійне училище".

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПП "Секьюріті Бізнес Компані-Індекс" здійснює діяльність приватних охоронних служб (основна) та діяльність у сфері права.

Судами встановлено, що спірне приміщення передане в оренду ПП "Секьюріті Бізнес Компані - Індекс" для розміщення суб`єкта господарювання, що діє на основі приватної власності, провадить господарську діяльність приватних охоронних служб і у сфері права, тобто виключно в цілях підприємницької діяльності орендаря, не пов`язаної з навчально-виховним процесом навчального закладу.

У зв`язку з наведеним висновок господарських судів про те, що спірні приміщення передані в оренду ПП "Секьюріті Бізнес Компані-Індекс" всупереч забороні, встановленій законодавством, є обґрунтованим і, відповідно, спірний договір підлягає визнанню недійсним на підставі приписів статей 203, 215 ЦК України, а приміщення поверненню ДНЗ "Сєвєродонецьке вище професійне училище".

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях у касаційній скарзі не наводить жодних обґрунтувань та заперечень вказаним висновкам суду. Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що суди не врахували відсутність підстав, передбачених чинним законодавством України, для представництва прокурором інтересів Міністерства освіти і науки України.

Щодо участі прокурора у судовому процесі необхідно зазначити, що наведене питання було предметом дослідження Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, в якій зазначено таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01.04.2008 № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі. 

Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30.06.2016, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено ст. 131-1, п. 3 ч. 1 якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. 

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст. 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15.07.2015. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абз. 1-3 ч. 4). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (ч. 7).

Тобто, за приписами ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. 

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. 

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 також висловлено правову позицію представництва інтересів держави прокурором в суді відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", який набрав чинності 15.07.2015, зокрема, щодо обґрунтування та доведення прокурором бездіяльності компетентних органів та наслідків недотримання прокурором установленої ч. ч. 3, 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" процедури.

У цій справі до Господарського суду Луганської області у березні 2018 року звернувся заступник прокурора Луганської області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України.

Так, заступник прокурора Луганської області обґрунтовував своє звернення до суду з позовом у справі необхідністю захисту порушених інтересів держави в особі Міністерства освіти і науки України.

При цьому, заступник прокурора Луганської області у позові посилався на лист-повідомлення № 08-180вих-18 від 23.03.2018 про намір звернутися до господарського суду з позовом про визнання недійсним договору оренди та зобов`язання повернути приміщення направлене на адресу Міністерства освіти і науки України, копія якого була долучена до позову разом з поштовим описом вкладення у цінний лист у підтвердження відправлення такого листа. Матеріали справи не містять доказів самостійного звернення Міністерства освіти і науки України з аналогічним позовом до суду.

Враховуючи, що Міністерством освіти і науки України станом на момент подачі позовної заяви захист інтересів держави не здійснювався (не подано позовну заяву), заступник прокурора Луганської області згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звернувся з позовною заявою до суду в інтересах держави, в особі органу, уповноважених здійснювати функції у спірних відносинах: Міністерством освіти і науки України, про визнання недійсним договору оренди та зобов`язання повернути приміщення.

З огляду на наведене вище, колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що звертаючись до суду із позовом у цій справі, заступник прокурора Луганської області дотримався вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та ст. 53 ГПК України щодо умов такого звернення, а саме: обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. 

За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції та рішення першої інстанції прийняті з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування немає.

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно з ст. 129  ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача-2.  

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Луганської області  від 27.05.2019 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 у справі за № 913/152/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Л. Стратієнко

Судді                                                                                                  І. Кондратова 

                                                                                                          О. Кролевець