КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
16 вересня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 357/13784/19
провадження № 22-ц/824/10410/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.,(суддя-доповідач)
суддів - Мазурик О.Ф. Махлай Л.Д.
 
учасники справи:
 
позивач  -  Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»
відповідач -  ОСОБА_1 
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 
 
на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2020 рокуу складі судді Орєхова О.І.
 
у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2019 року представник АТ КБ  «Приватбанк» - Савіхіна А.М. звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 81 552,34 грн за кредитно-заставним договором №ODH0AD40300450 від                 19 лютого 2010 року  та судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 19 лютого 2010 року між сторонами по справі укладено кредитний договір №ODH0AD40300450, за умовами якого АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 61 730,80 грн на термін до  18 лютого 2015 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими у договорі.
Позивач зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, проте відповідач не надав банку своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, у зв`язку з чим, станом на 23 жовтня 2019 року має заборгованість у розмірі 81 552,34 грн, що складається з: 61 069,79 грн - заборгованість за тілом кредиту; 16 422,83 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;   4 059,72 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом.
Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                      28 квітня 2020 року позовні вимоги банку задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 81 552,34 грн та 1 921 грн судових витрат.
Не погоджуючись з указаним заочним рішенням, 15 червня 2020 року відповідач ОСОБА_1  звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Стягнути з позивача 2 881,50 грн судового збору.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Стверджує, що судом першої інстанції всупереч п.3 ст.89 ЦПК України не досліджено усіх доказів по справі та не надано мотивованих причин відхилення доводів відповідача на підтвердження своєї позиції.
Зазначає, що міськрайонним судом не враховано об`єктивних причин неможливості подачі відповідачем власних доказів та заперечень, які мають істотне значення для вирішення справи, у передбачений законом строк, окрім того, не прийнято до уваги та не долучено до матеріалів справи клопотання останнього про відмову в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» через пропущення строків позовної давності.
Звертає увагу суду, що автомобіль, на придбання якого ОСОБА_1 бралися грошові кошти відповідно до кредитного договору, повернутий банку.
 Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п.1 ч.1                    ст. 274 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договору, виборі контрагента та умов договору. 
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що відповідач ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитно-заставний договір № ODH0AD40300450 від 19 лютого 2010 року (а.с. 8-13).
Згідно п. 1.3 договору АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 61 730,80 грн  на термін до 18 лютого 2015 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
АТ КБ «Приватбанк» зобов`язання за даним договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.
Позичальник зобов`язався використати кредит на цілі, зазначені в статті 17.1.3 договору.
Згідно п. 1.9 договору, за користування наданим кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту, позичальник сплачує проценти за ставкою, визначеною у статті 17.1.6 договору.
Відповідно до п.п. 1.10, 1.11, 1.12 договору, нарахування процентів здійснюється на дату сплати процентів, при цьому проценти розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними коштами, виходячи з 360 днів у році. Розрахунок процентів за користування кредитом здійснюється щоденно з дати списання коштів з кредитного рахунку до очікуваної дати сплати процентів та/або за період, який починається з попередньої дати сплати процентів та закінчується поточною датою сплати процентів. Розрахунок процентів здійснюється до повного погашення кредиту, на суму повернутого кредиту. Позичальник сплачує банку винагороди, в розмірах й у строки, що зазначені в статті 17.1.8 даного договору. Якщо згідно із статтею 17.1.7 договору передбачена сплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі (вказаному у статті 17.1.7 договору) і сплачується щомісяця від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати погашення. Нарахування винагороди за прострочену заборгованість не проводиться. Погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів, відповідно до статті 17.8 договору, до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку її наявності), процентами за кредитом.
Разом з тим, відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами, відповідно до умов договору № ODH0AD40300450.
У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідач станом на 23 жовтня 2019 року має заборгованість у розмірі 363 263,89 грн, яка складається з наступного: 61 069,79 грн - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);           16 422,83 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4 059,72 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 281 711,55 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Проте, кредитодавець просить стягнути з відповідача лише 81 552,34 грн, що складається: 61 069,79 грн - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 16 422,83 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4 059,72 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом.
Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв?язку та, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів. 
Відповідно до статті 1056-1 ЦК розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Виходячи з вимог частини другої статті 1050 та частини другої статті 1054 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати від боржника повернення всієї суми кредиту.
При порушенні зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не заперечував щодо наявності та розміру заборгованості. Отже, додаткового доказування дані обставини не підлягають.
Безпосередньо в апеляційній скарзі відповідач заявляє про застосування строку позовної давності та зазначає, що строк позовної давності на пред`явлення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором від 19 лютого 2010 року сплив ще у 2015 році. Також зауважує, що заявляв клопотання про застосування строку позовної давності у суді першої інстанції під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення, проте судом відмовлено у задоволенні вказаного клопотання та не долучено останнє до матеріалів справи, що, на думку відповідача, є порушення його процесуальних прав.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.
За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Відповідно до норм статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Пунктом 17.1.5 кредитно-заставного договору №ODH0AD40300450 від 19 лютого 2010 року встановлено строк дії договору до 18 лютого 2015 року. Визначено, що заборгованість за кредитом, починаючи з 31 дня порушення, вважається простроченою.
Матеріали справи не містять відомостей щодо пролонгації вказаного кредитно-заставного договору або укладення будь-яких додаткових угод, якими б змінювався строк дії договору.
Таким чином, зважаючи на зміст пункту 17.1.5 кредитно-заставного договору, строк виконання зобов`язання з повернення грошових коштів настав 20 березня 2015 року, тобто з 21 березня 2015 року банку стало відомо про його порушене право та виникло право на примусове стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за порушення виконання умов договору у судовому порядку.
При цьому, у справі відсутні будь-які відомості щодо дати здійснення                   ОСОБА_1 останнього платежу у рахунок погашення заборгованості.
З матеріалів справи вбачається, що з позовною заявою АТ КБ «Приватбанк» звернувся лише у грудні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.
Зважаючи на викладене, колегія доходить висновку, що за обставин, коли банк дізнався або мав би дізнатись про своє порушене право 21 березня 2015 року, а з позовом про стягнення заборгованості звернувся до суду лише у грудні 2019 року, АТ КБ «Приватбанк» пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Згідно статей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та  ухвалення  нового рішення у відповідній частині.
Таким чином, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволенні позову частково.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Зважаючи на те, що колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності, судові витрати за подання позовної заяви слід покласти на позивача та у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги у повному обсязі стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 881,50 грн.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
                                    П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2020 року - скасувати.
У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості- відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь  ОСОБА_1  судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі                   2 881,50 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                   В.А. Кравець

Судді                                                                                                О.Ф. Мазурик

                                                                                                          Л.Д. Махлай