П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 вересня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 514/286/20	
Головуючий в 1 інстанції: Тончева Н.М.
                              П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                     -            Джабурія О.В.
суддів                                          -            Вербицької Н.В.
-            Кравченка К.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Слобожанської митниці Держмитслужби на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 22 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Слобожанської митниці Держмитслужби про скасування постанови у справі про порушення митних правил,

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Слобожанської митниці Держмитслужби, в якому просив скасувати постанову у справі про порушення митних правил, посилаючись на такі обставини.
18 лютого 2020 року винесено постанову № 2269/80700/19, якою позивача - громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні    порушення митних правил, передбачених  ст. 485 Митного кодексу України  та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 300 відсотків несплачених за митними деклараціями митних платежів, що складає 2  182 792,05 грн.    
Позивач, зазначає, що оскаржувана постанова була прийнята з порушенням норм  Митного кодексу України, а саме за відсутністю в діях позивача необхідного складу адміністративного правопорушення, передбаченого  ст. 485 МК України, оскільки при ввезенні автомобілю ним було надано достовірні та правдиві данні щодо свого громадянства у Російській Федерації та    постійного місця проживання в    Україні, у зв`язку з чим він не є резидентом в Україні.
Також зазначив, що митницею не була визначена точна вартість автомобіля, як це передбачено ч. 4  ст. 368 МК України  на підставі ціни на ідентичні або подібні (аналогічні) товари у відповідності до ст.  59, 60 МК України.
Крім того, відповідно до оскаржуваної постанови митниці, 03.07.2018 року на митну територію України в зоні діяльності Сумської митниці ДФС    по «зеленому коридору»    в митному режимі «тимчасове ввезення до 1 року», було ввезено автомобіль «Toyota Land Cruiser» VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 (країна реєстрації - Російська Федерація). 
Однак, наведені обставини не відповідають дійсності, оскільки не будучи досконально обізнаним в правилах ввезення на митну територію України автомобілів, позивач вибрав для себе канал проходження митного контролю «червоний коридор», що підтверджується контрольним талоном серії ТАК № 2027092, який було отримано за адвокатським запитом із Сумської митниці ДФС. 
Крім того позивач, заявляв наміри ввезення автомобілю в митному режимі «транзит».    Так, проходження митного контролю «червоним коридором» передбачає заповнення митної декларації, проведення необхідних митних формальностей та сплати належних митних платежів, що також підтверджує ту обставину, що позивач діяв виключно в рамках законодавства і не порушував митні правила. 
Тобто, саме посадова особа митниці, а не позивач, повинна була провести всі митні формальності, у тому числі щодо стягнення митних платежів (у разі необхідності), або відмовити позивачу в митному оформленні автомобілю. Проте, звинувачення щодо ухилення від сплати митних платежів висунуто саме ОСОБА_1 .
Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що висновки, викладені в оскаржуваній постанові, відповідають фактичним обставинам справи № 2269/80700/19, оскільки провадження у справі проведено повно та об`єктивно, матеріалами справи доведено вину та наявність ознак порушення митних правил за  ст. 485 МК України  в діях позивача.
Так, 01.09.2019 року о 01:33 в зону митного контролю ВМО «Плетенівка» митного поста «Магістральний» Харківської митниці ДФС в напрямку руху з України до Російської Федерації в`їхав автомобіль «Van Hool», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням громадянина України ОСОБА_2 з пасажирами, серед яких, зокрема, прямував громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 . Для митного контролю ОСОБА_1 надав закордонний паспорт громадянина Російської Федерації    та посвідку на постійне місце проживання в Україні НОМЕР_4 , видану 09.07.2014 року.
Під час проведення митних формальностей на етапі перевірки поданих до митного оформлення документів було встановлено, що згідно даних бази обліку транспортних засобів в пунктах пропуску для автомобільного сполучення ЄАІС ДФС України громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 як нерезидентом 03.07.2018 року на митну територію України в зоні діяльності Сумської митниці ДФС по «зеленому коридору» з метою особистого користування в митному режимі «тимчасове ввезення до 1 року» було ввезено автомобіль «Toyota Land Cruizer» реєстраційний номер НОМЕР_5 (країна реєстрації - Російська Федерація).
За таких обставин відповідач вважає, що ОСОБА_1 було навмисно порушено вимоги  ст. 380 МК України  при тимчасовому ввезені на територію України транспортного засобу іноземної реєстрації. Надаючи паспорт громадянина Російської Федерації, ОСОБА_1 приховав ту обставину, що на нього поширюється статус резидента, чим вчинив протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а саме використав на території України транспортний засіб, стосовно якого надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 22 квітня 2020 року, ухваленому в порядку спрощеного позовного провадження, позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову Слобожанської митниці Державної митної служби України у справі про порушення митних правил №    2269/80700/19 від 18 лютого 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення порушення митних правил, передбачене  ст. 485 Митного кодексу України, якою накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що на день вчинення правопорушення становить    2 182  792,05 грн. 
Адміністративну справу    № 2269/80700/19 від 18 лютого 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення порушення митних правил, передбачених  ст. 485 МК України  закрито.
На вказане рішення Слобожанською митницею Держмитслужби подано апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 22 квітня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , з підстав, аналогічних зазначеним у відзиві на позов.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, пояснення сторін, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 489 МК України визначено, що посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з статтею 495 МК України доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються: 1) протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів; 2) поясненнями свідків; 3) поясненнями особи, яка притягується до відповідальності; 4) висновком експерта; 5) іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді, а також товарами - безпосередніми предметами порушення митних правил, товарами із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю, транспортними засобами, що використовувалися для переміщення безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України.
Посадова особа органу доходів і зборів, яка здійснює провадження у справі про порушення митних правил, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Відповідно до статті 458 МК України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.
Положеннями статті 485 МК України визначено, що особа притягається до відповідальності у разі заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.
За змістом статті 10 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Згідно з статтею 103 МК України тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.
Колегією суддів встановлено, що 18.02.2020 р. відносно ОСОБА_1 (громадянина Російської Федерації) складено постанову про порушення митних правил № 2269/80700/19 за ст. 485 Митного кодексу України.
З протоколу опитування вбачається, що позивач є громадянином Російської Федерації і має там постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Під час судового розгляду справи встановлено, що за сімейними обставинами позивачу доводилось часто їздити в Україну та перебувати тривалий час, а тому з метою спрощення проходження митних процедур ним було оформлено довідку на постійне місце проживання в Україні, яку він отримав 09.07.2014 року.
З метою в`їзду і виїзду до країни ОСОБА_1 надавав обидва документи, а саме паспорт громадянина Російської Федерації та посвідку на постійне місце проживання в Україні.
Крім того, коли позивач в`їхав 03.07.2018 року на митну територію України в зоні діяльності Сумської митниці ДФС, він надав співробітнику митниці технічний паспорт на автомобіль, паспорт громадянина Російської Федерації та посвідку на постійне місце проживання в Україні. При цьому повідомив інспектору, що збирається через тиждень виїхати до Республіки Молдова. 
Як зазначено позивачем, під час митного оформлення інспектор митниці вводив певні відомості у комп`ютер, проте, що це були за відомості і в якому режимі проводилось оформлення позивач не бачив і не міг бачити через відсутність такої можливості.
Коли позивач заїхав на територію України, у нього виникли проблеми  автомобілем і автомобіль з 05.07.2018 року по теперішній час перебуває на станції технічного обслуговування.
В матеріалах справи наявна довідка ФОП ОСОБА_3 , відповідно до якої 05.07.2018 року на автомобілі «Toyota Land Cruizer» VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний знак НОМЕР_6 вийшла з ладу автоматична коробка передач і автомобіль з 05.07.2018 року по теперішній час перебуває на станції технічного обслуговування за адресою: АДРЕСА_2 .
31.08.2019 року позивачу необхідно було виїхати до Російської Федерації, але враховуючи, що автомобіль знаходиться у неробочому стані, позивач разом із дружиною вирішили їхати автобусом.
01.09.2019 року на митниці позивач знов пред`явив всі документи, що посвідчують його особу, після чого співробітники митниці запропонували йому вийти з автобуса зі всіма речами. Приблизно о 02:00 годині 01.09.2019 року співробітник митниці спитав у позивача скільки приблизно коштує наведений автомобіль, на що ОСОБА_1 відповів, що автомобіль коштує приблизно 25 000 доларів США.
Вирішуючи справу колегія суддів враховує, що для притягнення особи до відповідальності за ст. 485 МК України необхідним є доведення факту вчинення протиправних дій, спрямованих на ухилення від сплати митних платежів та наявність прямого умислу мети вказаних дій, яка прямо передбачена диспозицією статті. Невід`ємною ознакою суб`єктивної сторони правопорушень, передбачених вказаною статтею, є наявність умислу у декларанта на «ухилення від сплати митних платежів», яка виникла до або в момент декларування товару (проходження митного контролю). Без наявності такої ознаки суб`єктивної сторони відсутній склад правопорушення за цією статтею.
Враховуючи правову позицію Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеної у постановах від 06.06.2018 р. по справам №607/1866/17 та № 607/2391/17, для притягнення особи до відповідальності за ст. 485 МК України необхідно доведення факту заявлення в митній декларації неправдивих відомостей та/або надання документів, що містять неправдиві відомості та наявність прямого умислу.
Як вбачається з оскаржуваної постанови, позивачем порушено норми статті 380 МК України, яка встановлює правила тимчасового ввезення транспортних засобів особистого користування на митну територію України, як громадянами-резидентами так і громадянами-нерезидентами.
Згідно до вимог ч. 2 ст. 380 МК України транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу. 
Підпунктом «в» пункту 33 частини 1 статті 4 МК України визначено, що нерезиденти - фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України.
Відповідно до положень п. 14.1.213 ст. 14 Податкового кодексу України резиденти - це юридичні особи та їх відокремлені особи, які утворені та провадять свою діяльність відповідно до законодавства України з місцезнаходженням як на її території, так і за її межами;  дипломатичні представництва, консульські установи та інші офіційні представництва України за кордоном, які мають дипломатичні привілеї та імунітет; фізична особа-резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні. У разі, якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні. 
Якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року.
Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності.
Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення цього підпункту, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України.
Достатньою підставою для визначення особи резидентом є самостійне визначення нею основного місця проживання на території України у порядку, встановленому цим Кодексом, або її реєстрація як самозайнятої особи.

Під час проходження митного контролю позивач, вважаючи себе нерезидентом, вибрав для себе канал митного контролю «червоний коридор», що підтверджується контрольним талоном серії ТАК № 2027092, що в свою чергу, відповідно до ст. 366 МК України, передбачає заповнення митної декларації, проведення необхідних митних формальностей та сплати митних платежів.
Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції було невірно визначено статус позивача (резидент, нерезидент), оскільки норми МК України є спеціальними нормами щодо інших законів під час вирішення питань, пов`язаних з митним оформленням товарів, які переміщуються через митний кордон України. При цьому апелянт посилається на поняття терміну «постійне місце проживання» та вважає, що у розумінні МК України іноземець, який отримав посвідку на постійне проживання в Україні є резидентом. 
Проте, наведені доводи апелянта є наслідком невірного застосування норм матеріального права та трактування їх на свою користь, оскільки статус особи (резидент, нерезидент) МК України визначається не за місцем постійного проживання, а саме за наявністю місця проживання.  
Так, згідно до пп. (в) п. 50 ст. 4 МК України до резидентів належать фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном. 
Разом з тим, пп. (в) п. 33 ст. 4 МК України визначено, що нерезидентами є фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України. 
Колегією суддів встановлено, що позивач дійсно має посвідку на постійне місце проживання в Україні, у зв`язку з чим підпадає під поняття резидент. 
Проте, позивач має постійне місце проживання і за межами України - в Росії, де він зареєстрований та проживає разом з дружиною ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 , внаслідок чого підпадає під поняття нерезидент. Більш того, колегія суддів встановила, що позивач отримує пенсію, як єдине джерело існування саме в РФ, та проводить там більшість свого часу.
Таким чином, МК України неоднозначно дає визначення поняттю «резидент», «нерезидент» та не передбачає можливості мати постійне місце проживання як на території України, так і за її межами.
Як вже було зазначено вище, згідно протоколу опитування позивач є громадянином Російської Федерації і має там постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .  При цьому в Україну приїжджає у зв`язку із сімейними обставинами. 
Тобто, при наявності наведеної суперечності, апелянтом було визначено статус позивача саме як резидента, на користь митниці, що суперечить положенням ч. 4 ст. 3 МК України.
Наведеною нормою визначено, що у разі неоднозначного (множинного) трактування прав та обов`язків громадян і підприємств, чи прав та обов`язків посадових осіб митних органів, внаслідок чого є можливість прийняття рішення як на користь таких громадян і підприємств, так і на користь митного органу, рішення повинно прийматися на користь зазначених громадян і підприємств.   
Враховуючи викладені обставини, позивач має постійне місце проживання за межами України і тимчасово перебуває на території України, тобто підпадає під визначення «нерезидент», а відтак не може нести адміністративну відповідальність як резидент України за порушення митних правил за ознаками ст. 485 МК України. Іншого апелянтом не доведено.                     Колегія також звертає увагу на те, що вартість митних платежів апелянтом розрахована «Розрахунком платежів», яка стала підставою для визначення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, накладеного на позивача відповідно до оскаржуваної постанови. Однак, «Розрахунок платежів» митного органу не є належним доказом у справі про порушення митних правил, оскільки не містить точного розрахунку митних платежів по вказаному транспортному засобу.
Апелянт зазначає, що оцінка автомобіля не проводилась у зв`язку з його відсутністю та відсутністю свідоцтва про реєстрацію. Однак такі обставини не можуть бути підставою для неналежної оцінки автомобілю. Так, у поясненнях та протоколі опитування позивачем було повідомлено фактичне місцезнаходження автомобілю, на підтвердження чого була надана відповідна довідка. 
При цьому, провадження у справі про порушення митних правил здійснювалось з 01.09.2019 р. (дата складання протоколу) до 18.02.2020 р. (дата винесення постанови), тобто майже півроку, та у митного органу була можливість тимчасово вилучити автомобіль, провести його автотоварознавчу експертизу для визначення його точної вартості з урахуванням комплектації, технічного стану і встановити у законний спосіб точний розмір штрафу, а не обмежуватися приблизною вартістю автомобілю зі слів позивача.   
Аналізуючи фактичні обставини справи колегія суддів приходить до висновку, що оскільки відповідачем не доведено правильність заявленої митної вартості автомобіля, уповноваженою посадовою особою митного органу не в повній мірі були виконані вимоги статті 489 МК України та не встановлено усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Таким чином, враховуючи, що з матеріалів справи неможливо достовірно встановити митний режим ввезення автомобіля, розмір митної вартості автомобіля, розмір митних платежів і розмір штрафу, а також умисел на ухилення від сплати митних платежів позивача, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що судове рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач (апелянт), який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію суду не доказав та не обґрунтував її. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, - 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Слобожанської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а рішення  Тарутинського районного суду Одеської області від 22 квітня 2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Джабурія О.В.	
Судді	    	Кравченко К.В.   Вербицька Н.В.