ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
25 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 369/5765/16-ц
провадження № 61-16227св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчук В. А., 
Тітова М.Ю., 
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ», 
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2016 року, ухвалене у складі судді Волчка А. Я., та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 травня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Ігнатченко Н. В., Кашперської Т. Ц., Суханової Є. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
 
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 6 травня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 17 299 доларів США зі сплатою 10,2% річних та строком повернення до 5 травня 2015 року. 
 
У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язання не виконував, у зв`язку з чим станом на 19 квітня 2016 року виникла заборгованість в сумі 146 254,24 грн, яку банк просив стягнути з відповідача.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2016 року позов задоволено.
 
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 146 254,24 грн і судовий збір у розмірі 2 193,81 грн.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконував умов кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів, що є підставою для стягнення з боржника на користь банку заборгованості за кредитним договором. 
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області                           від 24 жовтня 2016 року залишено без задоволення. 
 
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 травня 2017 року заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області                            від 24 жовтня 2016 року залишено без змін. 
 
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 146 254,24 грн, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 травня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що банк не довів видачу йому кредитних коштів, оскільки будь-яких доказів на підтвердження цього у справі немає.  Крім того, заявник також вказував на те, що банк не мав відповідної ліцензії на здійснення валютних операцій, тому не мав права надавати кредит в іноземній валюті. 
 
З урахуванням викладеного заявник просив судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції для повного та всебічного з`ясування обставин, які мають значення для її правильного вирішення. 
 
Позиція інших учасників справи
 
У липні 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких послалось на безпідставність її доводів. Зазначало, що при укладенні кредитного договору сторони погодили всі істотні умови щодо видачі та отримання кредитних коштів, тому доводи про неотримання кредитних коштів спростовуються змістом кредитного договору та матеріалами справи. Також зазначало, що внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань утворилась заборгованість, яку банк вправі вимагати від позичальника. 
 
Безпідставними вважає і доводи щодо відсутності ліцензії на здійснення валютних операцій, оскільки 17 липня 2007 року Національний банк України видав ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» банківську ліцензію № 28 і дозвіл № 28-2 на здійснення валютних операцій на території України. 
 
Враховуючи викладене, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.  
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вказану справу передано до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верхового Суду від 21 серпня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальності «АНСУ» (далі - ТОВ «АНСУ») залучено до участі у справі як правонаступника позивача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 6 травня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит                                      у сумі 17 299 доларів США зі сплатою 10,2% річних з кінцевим терміном повернення 5 травня 2015 року. 
 
Суди встановили, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконало свої зобов`язання за кредитним договором і надало ОСОБА_1 кредитні кошти у визначеному договором розмірі. 
 
ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого утворилась заборгованість. 
З розрахунку заборгованості суди встановили, що заборгованість ОСОБА_1 станом на 19 квітня 2016 року становить 146 254,24 грн, яка складається з: 1 248,81 доларів США, що еквівалентно 31 825,63 грн, - простроченої заборгованості за кредитом, 116,73 доларів США, що еквівалентно 2 974,91 грн, - простроченої строкової заборгованості за процентами, 1 327,81 грн - простроченої заборгованості за комісією та 110 125,89 грн пені за прострочення сплати тіла кредиту, процентів за користування ним і комісії. 
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
 
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Абзац другий частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
 
Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту та за процентною ставкою 10,2% річних.
 
Порушенням зобов`язання відповідно до статей 610, 611 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. 
 
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Згідно зі статтями 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.
 
Пунктами 6.1 і 4.8 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення і комісійну винагороду відповідно.
 
Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач отримав кредитні кошти, проте зобов`язання за договором виконував з порушенням його умов і заборгованість не погасив, правильно стягнув з боржника заборгованість за кредитом у розмірі 1 248,81 доларів США, що еквівалентно 31 825,63 грн, заборгованість за процентами в розмірі 116,73 доларів США, що еквівалентно 2 974,91 грн, а також заборгованість за комісією в розмірі 1 327,81 грн, нараховані банком в межах строку кредитування.
 
Доводи касаційної скарги про неотримання кредитних коштів за кредитним договором спростовуються заявою ОСОБА_1 на отримання кредита готівкою через касу банку для придбання автомобіля і квитанцією № 4-955 від 6 травня 2008 року про його отримання в сумі 17 299 доларів США, яка містить підпис ОСОБА_1 , і іншого останній не довів.  
 
Безпідставними вважає касаційний суд і доводи про відсутність у банка ліцензії на здійснення банківських операцій, оскільки в матеріалах справи міститься банківська ліцензія № 28 та дозвіл № 28-2 від 17 липня 2007 року, видані Національним банком України Відкритому акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» для здійснення банківських операцій.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи у зазначеній частині фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Разом з цим, перевіряючи законність і обґрунтованість судових рішень в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею, касаційним судом виявлено неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права.
 
Суд касаційної інстанції не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України). Неправильним застосуванням норм матеріального права є, зокрема, незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
За таких обставин, касаційний суд має правові підстави вийти за межі доводів касаційної скарги, поданої ОСОБА_1 . 
 
Так, право кредитора нараховувати пеню за несвоєчасне виконання  грошового зобов`язання припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
 
Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження                   № 14-10цс18). 
 
За умовами укладеного 6 травня 2008 року кредитного договору сторони погодили, що строк повернення кредитних коштів - 5 травня 2015 року.  
 
Звертаючись із цим позовом, банк просив стягнути заборгованість за пенею, нараховану з 19 квітня 2015 року по 19 квітня 2016 року, в розмірі 110 125,89 грн, що включає пеню за прострочення погашення основної заборгованості (103 663,85 грн), пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитом (4 516,83 грн) і пеню за несвоєчасне погашення комісії (1 945,21 грн).
 
Отже, вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій не врахували, що                             зі спливом строку, на який був наданий кредит, припинилося право позивача нараховувати пеню за кредитним договором, тому після 5 травня 2015 року банк не мав правових підстав нараховувати позичальнику пеню у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову у цій частині, суди попередніх інстанцій визнали обґрунтованим наданий банком розрахунок заборгованості за пенею, який включав період після спливу визначеного договором строку кредитування, а саме з 5 травня 2015 року до 19 квітня 2016 року, і помилково стягнули нараховану за цей період пеню, неправильно застосувавши норми матеріального права, що є підставою для скасування судових рішень у цій частині. 
 
Відповідно до розрахунку пені, нарахованої за прострочення погашення основної заборгованості за кредитом, заборгованість за період з 19 квітня 2015 року до 5 травня 2015 року становить 2 442,82 грн; заборгованість за пенею, нарахована за прострочення сплати процентів за користування кредитом за вказаний період, становить 42,84 грн; заборгованість за пенею, нарахована за прострочення сплати комісії за той же період, становить 104,57 грн. Отже, загальний розмір заборгованості за пенею в межах строку кредитного договору становить 2 590,23 грн і вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею, касаційний суд скасовує оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і ухвалює в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову ТОВ «АНСУ» до ОСОБА_1 з наведених підстав.
 
Щодо судових витрат 
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частини перша і десята статті 141 ЦПК України).
 
Судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, підлягає відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог (26,47%); ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню судовий збір, сплачений при поданні апеляційної і касаційної скарг, пропорційно задоволеним вимогам касаційної скарги (73,53%).
 
Таким чином, з урахуванням визначених частинами першою і десятою статті 141 ЦПК України принципів відшкодування судових витрат, з ТОВ «АНСУ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 3 129,88 грн. 
 
Керуючись статтями 141, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області                від 24 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області                      від 24 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за пенею скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. 
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» заборгованість за пенею в сумі 2 485,58 грн.
 
Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області                від 24 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області                      від 24 травня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 судових витрат скасувати. 
 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3 431,72 грн. 
 
У іншій частині заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 травня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                           В. О. Кузнєцов 
 
Судді:                                                                                                       В. С. Жданова 
 
                                                                                                                  С. О. Карпенко 
 
                                                                                                                  В. А. Стрільчук 
 
                                                                                                                  М. Ю. Тітов