ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

26 серпня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 745/422/20
Головуючий у першій інстанції – Стельмах А. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/952/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Мамонової О.Є.,
суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,
із секретарем: Зіньковець О.О.,

учасники справи:
заявник: державний виконавець Сосницького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тульчій Ірина Олексіївна,
боржник: ОСОБА_1 ,
стягувач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сосницького районного суду Чернігівської області від 23 червня 2020 року у справі за поданням державного виконавця Сосницького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тульчій Ірини Олексіївни про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, -

                                      У С Т А Н О В И В:
У червні 2020 року начальник відділу Сосницького РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тульчій І.О. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом №745/410/14, виданим 26.01.2015, про стягнення зі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 150 000 грн моральної шкоди.
Подання мотивоване тим, що з 26.06.2019 на виконанні Сосницького РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебуває виконавче провадження № АСВП 49813799 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа, боржником за яким є ОСОБА_4 . В ході відпрацювання виконавчого провадження було накладено арешт на майно боржника. За інформацією відповідних державних органів виконавчою службою було встановлено, що ОСОБА_1 має закордонний паспорт та неодноразово перетинав державний кордон України, а також за ним зареєстрований транспортний засіб - легковий автомобіль КІА СЕЕD. Вказана інформація свідчить про наявність доходу у боржника та ухилення від виконання рішення суду.

Ухвалою Сосницького районного суду Чернігівської області від 23 червня 2020 року тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон, без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом № 745/410/14, виданим 26.01.2015 Корюківським районним судом Чернігівської області, про солідарне стягнення зі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_5 150 000 грн моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б свідчили про ухилення боржника від виконання зобов`язання, покладеного на нього судовим рішенням.
Заявник наголошує, що він є безробітним, кожен місяць сплачує певну суму коштів на виконання виконавчих проваджень та ніяким чином не ухиляється від виконання рішення суду, при цьому сам без дружини виховує неповнолітнього сина. Обмеження у праві виїзду за кордон позбавить його можливості поїхати в іншу країну для заробітку грошей та виконати зобов`язання. 
Заявник зазначає, що автомобіль КІА СЕЕD  був проданий ним ще у 2009 році.

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець Сосницького РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тульчій І.О. просить відхилити апеляційну скаргу та залишити без змін ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.
Державний виконавець зазначає, що виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 745/410/14, де боржником є ОСОБА_1 , відкрите  03.02.2015,  за  час  його  виконання  боржником  було  сплачено   3 548,31 грн, розмір  заборгованості становить 146 51,69 грн. 
Вказує, що факт ухилення від виконання зобов`язання підтверджується тим, що боржник звільнився з місць позбавлення волі 28.09.2018, а як безробітний перебуває на обліку з 16.04.2020, що свідчить про небажання офіційного працевлаштування. 
Державний виконавець звертає увагу, що боржник знаходився за державним кордоном України з 25.03.2019 по 18.04.2019 та з 08.05.2019 по 01.07.2019, однак за даний час зобов`язання не виконано, борг не погашено, та в 2019 році боржник взагалі не сплачував кошти на погашення боргу. Надані боржником квитанції за 2019-2020 роки не свідчать про виконання зобов`язання за вказаним вище виконавчим листом, оскільки кошти за ними були зараховані за іншим виконавчим провадженням, де ОСОБА_1 також є боржником.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції, посилаючись на приписи ст. 441 ЦПК України, ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»,  виходив з того, що подання державного виконавця є обґрунтованим, факт ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, є доведеним.
Однак погодитись з таким висновком районного суду не може апеляційний суд, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Судом у справі встановлено, що на примусовому виконанні Сосницького РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебуває виконавчий лист № 745/410/14, виданий Корюківським районним судом Чернігівської області 26.01.2015, про стягнення солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_5 150 000 грн моральної шкоди (а.с. 15-17).
Згідно з довідкою Сосницького РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 17.06.2020 № 4869 станом на 17.06.2020 у вказаному виконавчому провадженні залишок боргу становить 146 851,69 грн; за час виконавчого провадження на користь стягувача за період з 03.02.2015 і по теперішній час боржником ОСОБА_1 було сплачено 3 148,31 грн (а.с. 20).
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна належне ОСОБА_1 на праві власності майно відсутнє; 12.06.2020 внесено запис про обтяження на підставі постанови державного виконавця Сосницького РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тульчій І.О. про арешт майна від 12.06.2020 (а.с. 6-7).
Встановлено, що ОСОБА_1 на обліку в органах Пенсійного фонду України не перебуває, інформація про його останнє місце роботи відсутня, як фізична особа-підприємець він не зареєстрований, інформація щодо джерел отримання доходів в ДРФО відсутня. ОСОБА_1 має закордонний паспорт серія номер НОМЕР_1 та здійснював виїзди за кордон з 23.05.2019 по 18.04.2019 і з 08.05.2019 по 01.07.2019. За боржником зареєстрований легковий автомобіль KIA CEED днз НОМЕР_2 . (а.с. 8-14)
Відповідно до довідки № 154 від 27.04.2020 ОСОБА_1 перебуває на обліку як безробітний в Сосницькій районній філії Чернігівського обласного центру зайнятості з 16.04.2020 (а.с. 35, 57).
Як вбачається з досліджених матеріалів виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 745/410/14 від 26.01.2015 та доданих до апеляційної скарги  копій квитанцій на виконання рішення суду ОСОБА_1 було сплачено 06.07.2018 - 2 000 грн, 06.07.2018 - 3 000 грн, 16.03.2020 - 400 грн, 24.04.2020 -  200 грн, 27.05.2020 - 200 грн, 24.06.2020 - 200 грн, 03.07.2020 - 200 грн (а.с. 36-38, 59-61).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.
За статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40).
Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції та здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України (ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).
Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13).
Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
За правилом пункту 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.
Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Відповідно до статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
З аналізу вищевказаних норм права слідує, що установлене Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами право вільно залишати територію України може бути обмежене відносно боржника-фізичної особи за судовим рішенням шляхом установлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням суду.
За змістом статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Отже Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим підлягає з`ясуванню чи дійсно особа свідомо не виконувала зобов`язання, або невиконання зумовлено об`єктивними причинами.
Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (дія непереборної сили, події тощо).
Відповідно до положень частини першої статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Необхідною передумовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як обмеження боржника у праві виїзду за межі України, є встановлення судом дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення.
Відповідно наявність умислу та інші факти, як обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.
Аналізуючи наведені норми законодавства та встановлені обставини, колегія вважає, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням.
У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.
У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).
Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordov. Italy), скарга № 32190/96, § 96, рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlikv. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).
Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (згадуване вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02, § 70).
Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвені ДеМейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), § 60)».
Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

З матеріалів справи вбачається, що на даний час ОСОБА_1 ніде не працює, доходу не отримує, нерухомого майна у власності не має, що свідчить про об`єктивну неможливість останнього на даний момент виконувати грошове зобов`язання за судовим рішенням у належний спосіб та у короткі строки.
З матеріалів виконавчого провадження також вбачається, що ОСОБА_1   періодично сплачує грошові суми у рахунок виконання судового рішення, при цьому з березня 2020 року такі сплати здійснюються ним щомісяця.
Відсутність у боржника майна та офіційних джерел доходу не може бути визнано як беззаперечний доказ його ухилення від виконання своїх зобов`язань, а додані до подання матеріали не свідчать про навмисне невиконання чи ухилення від виконання ОСОБА_1 судового рішення.
Тобто, факту повного, свідомого та умисного невиконання боржником грошового зобов`язання апеляційним судом не встановлено.
За викладених обставин, обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, яке є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, в даному випадку не буде виправданим та пропорційним.
Крім того, виїзд за межі України боржник мотивує можливістю заробітку грошей за кордоном та, відповідно, змогою виконувати грошове зобов`язання.
Таким чином висновок районного суду  про те, що факт ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, є доведеним, не ґрунтується на матеріалах справи та є помилковим.
Сукупність встановлених і досліджених обставин справи та наданих на їх підтвердження доказів, не дають на даний час підстав дійти переконливого висновку про наявність обставин та достатніх законних підстав для встановлення ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, у зв`язку з чим у задоволенні подання державного виконавця належить відмовити.
Таким чином, ухвала Сосницького районного суду Чернігівської області від 23 червня 2020 року відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

                                     П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Сосницького районного суду Чернігівської області від 23 червня 2020 року – скасувати.
У задоволенні подання державного виконавця Сосницького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тульчій Ірини Олексіївни про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 31 серпня 2020 року.

Головуюча                                              Судді: