22-ц/804/1952/20 
                                                                                266/6964/19 
                                               
Головуючий у 1 інстанції Шишилін О.Г.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

      29 липня 2020 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

                   Головуючого суді Принцевської В.П.
                   суддів Лопатіної М.Ю., Мальцевої Є.Є.
                   секретар Силельнікова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження (наказу) Управління міського майна Маріупольської міської ради та свідоцтва про право власності на житло,
В С Т А Н О В И В:

     В листопаді 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним та скасування розпорядження (наказу) Управління міського майна Маріупольської міської ради від 23.08.2006 року №35782/н про приватизацію квартири за адресою АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 23.08.2006 року. В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що з 12.01.2002 року перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 05.10.2017 р. на підставі рішення суду. Під час перебування у шлюбі у подружжя народився сини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приватизували квартиру АДРЕСА_2 , хоча на момент приватизації у вказаній квартирі мешкали вона, її колишній чоловік та ОСОБА_6 . У зв`язку із чим, вважає, що вищевказаний наказ та свідоцтво про право власності слід визнати недійсними та скасувати. 
      Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження (наказу) Управління міського майна Маріупольської міської ради та свідоцтва про право власності на житло відмовлено. 
            З вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. Вона посилалась на те, що суд ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. 

           В судовому засіданні представник відповідачів Давиденків заперечувала проти задоволення вказаної апеляційної скарги.

          Позивачка ОСОБА_1 до суду не з`явилася, повідомлена про час і місце судового засідання судовою повісткою. Вона звернулася до суду з клопотанням про допит в якості свідків відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_7 . Також просила розглянути це клопотання без її присутності в судовому засіданні, і після задоволення клопотання визначити іншу дату судового засідання для можливості виклику вказаних свідків. 
        
          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представник Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради до суду не з`явилися, повідомлені про час і місце судового засідання належним чином.

         Апедяційний суд заслухавши думку представника відповідачів, дослідивши матеріали справи дійшов висновку про залишення без задоволення клопотання позивачки щодо допиту в якості свідків відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_7 .

        Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

       Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду-це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сім"ї та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
        Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
          Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними однокімнатні квартири.
           Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 8 вказаного Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

       Судом правильно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_3 , як наймач квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 до Управління міського майна із заявою про оформлення передання у приватну спільну сумісну власність їй та члену її сім`ї ОСОБА_2 . 
       Також судом правильно встановлено, що приватизація квартири АДРЕСА_2 здійснювалась у 2006 році відділом приватизації Управлінням міського майна Маріупольської міської ради у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та чинного на той час Наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 р. № 56 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» (із змінами, внесеними згідно з наказом Держжитлокомунгоспу від 05.08.1994 р. № 72, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23.08.1994р за № 201/411. Дане Положення визначало порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та зразки бланків документів, необхідних для їх оформлення.
        Відповідно до п.п. 20, 21 Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин отримує від підприємства, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення відповідно до додатку 4 або 5 Положення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені, і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".
           До заяви було додано довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноповерхового будинку) та займаними ними приміщеннями виданої 19.07.2006 р. посвідченою керівником підприємства по обслуговуванню житла, згідно до якої в квартирі за адресою АДРЕСА_1 мешкають та мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_3 , яка є квартиронаймачем, зареєстрована з 08.07.1971 року та її син ОСОБА_2 , зареєстрований з 27.08.1999 року. Факт реєстрації підтверджено довідкою ЖКП-3 Приморського району. 
           Дана довідка в подальшому слугувала прийняттю рішення органу приватизації щодо передачі квартири АДРЕСА_2 в приватну спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та видачі органом приватизації свідоцтва на право власності від 23.08.2006 року.
          Так на підставі наказу Управління міського майна №35782/Н від 23.08.2006 р. Давіденкі приватизували житло, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у приватну спільну сумісну власність.
          23.08.2006 року на підставі вищевказаного розпорядження Управлінням міського майна було видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено право приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 55,7 кв. м., реєстровий НОМЕР_1. 
          Суд дійшов правильного висновку, що приватизація квартири АДРЕСА_2 була здійснена у 2006 році Управлінням міського майна Маріупольської міської ради у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та чинного на той час Положення і на підставі поданих квартиронаймачем ОСОБА_3 документів.

             Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
            Апеляційний суд перевірив доводи апеляційних скарг позивачки і відповідача та дійшов висновку, що вони є безпідставними. 
     Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
     Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
      Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

         Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона разом із своїм сином ОСОБА_7 фактично мешкала у квартирі АДРЕСА_2 з 2003 року, відповідно мала передбачене ст. 64 ЖК УРСР право користування цим приміщенням, а відтак враховуючи, що право фізичної особи на приватизацію квартири пов`язується не з фактом її реєстрації у цій квартирі, а з її правом на житло та фактом проживання у квартирі, а відтак мала разом із своїм сином право на приватизацію разом із іншими членами сім`ї.
         Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем  майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
          До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
         Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
         Згідно зі ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому  порядку  за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх  неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
         Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають  рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні  між  цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
          Оскільки за змістом ст.ст.64, 65 ЖК України наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім`ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання.
           Як зазначено в ч.1 ст.6 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" в редакції на час виникнення спірних відносин, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. 
           У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
          Судом правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 12.01.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05.10.2017 року №266/3108/17, яке набрало законної сили 31.10.2017 рок. 
           Із довідки з реєстру територіальної громади міста Маріуполя від 02.03.2020 вбачається, що у квартирі АДРЕСА_2 , зокрема були зареєстровані позивач ОСОБА_1 з 10.10.2006 року її колишній чоловік ОСОБА_2 з 27.09.1999 року, син позивача ОСОБА_7 з 10.10.2006 року та діти від шлюбу з ОСОБА_2 - ОСОБА_4 з 10.01.2007 року, ОСОБА_5 з 13.01.2009 року. Згідно довідки відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг від 06.12.2019 року ОСОБА_3 з 23.02.2010 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 . 
           Судом також правильно встановлено, що квартиронаймачем квартири АДРЕСА_2 на момент приватизації була ОСОБА_3 . 
           У заяві про приватизацію квартири ОСОБА_3 зазначила лише одного члена своєї сім`ї сина - ОСОБА_2 . 
           Згідно ч.4 ст.3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
         Відповідно до ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
          Суд дійшов правильного висновку, що позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження факту вселення та постійного проживання її разом із сином ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_2 у період часу з 12.01.2002 року по 23.08.2006 року, як члена сім`ї наймача ОСОБА_3 , у зв`язку із чим вони б набули право користування спірною квартирою, також вона не надала суду доказів про відсутність збереженого за нею та її сином права користування у цей час іншим жилим приміщенням. 
            Судом правильно встановлено, що позивачем не доведено факт її проживання на момент приватизації у житловому приміщенні, а саме у квартирі АДРЕСА_2 . 

            Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
           Суд дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено, що приватизація квартири проведена з порушенням вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», а відтак відсутні підстави для визнання недійсним вказаного розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло.
           
            З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

              Керуючись ст.. 375, ст. 381, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

                                                                  ПОСТАНОВИВ:

        Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
        Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2020 року залишити без змін.

        Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

          Судді