КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

апеляційне провадження №22-ц/824/5189/2020                  
справа №758/5571/18
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2020 року                                                                                               м.Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 15 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Гребенюка В.В. 
у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
встановив:
 
В травні 2018 року AT КБ "ПРИВАТБАНК" звернулося до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_1 44190,13 грн. заборгованості за кредитним договором.
 
Вимоги обґрунтовує тим, що 15 вересня 2011 року між сторонами виникли кредитні правовідносини шляхом заповнення позичальником Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої останній погодився, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг.
 
Згідно із доводами позовної заяви позичальник отримав кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2500 грн., при цьому кредитний ліміт може змінюватися за ініціативою банку. Процентна ставка за користування коштами становить 36% річних.
 
У зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань станом на 31 березня 2018 року заборгованість становить 44190,13 грн. що складається із:
-            2338,59 грн. заборгованості за кредитом;
-            35583,94 грн. заборгованості за відсотками;
-            3687,12 грн. заборгованості за пенею та комісією;
-            500 грн. штрафу (фіксована частина);
-            2080,48 грн. штрафу (процентна складова).
 
Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 15 серпня 2019 року позовні вимоги задоволено частково, вирішено стягнути із ОСОБА_1 2338,59 грн. грн. заборгованості за тілом кредиту та 93,20 грн. у рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору.
 
Не погодившись з ухваленим рішенням, AT ''ПРИВАТБАНК" подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення в частині вирішення вимог, у задоволенні яких відмовлено, скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
 
Посилається на те, що між сторонами укладено договір, позичальник погодився на його умови, зокрема з тим, що, підписавши заяву, позичальник погоджується і з іншими умовами, які розміщені на сайті банку та у сукупності становлять весь договір та правом банку змінювати кредитний ліміт. Вказує на те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач заперечував відсутність заборгованості та укладення договору. У зв`язку із цим також вважає неправильним посилання на висновок Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. Посилається також на те, що відмова у задоволенні позову ставить під загрозу стабільність банківської системи та споживачам, оскільки кредитні кошти надаються за рахунок залучених грошових коштів.
 
Також зазначає, що судом не враховано постанови Верховного Суду у складі відповідних палат (першої та другої) Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №356/1635/16-ц, від 23 грудня 2019 року у справі №428/2873/17, від 06 лютого 2018 року у справі №755/2720/16-ц, від 17 квітня 2019 року №666/388/16-ц. Окрім того, посилається на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у справі 415/5971/17.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача посилається на те, що відповідач дійсно підписав анкету заяву, проте вона не містила відомостей про суму виданого кредиту, а зазначеною у позові сумою 2500 грн. відповідач не користувався. Також вказує на відсутність в анкеті-заяві відомостей про процентну ставку та умови відповідальності. Щодо довідки про умови кредитування зазначає, що така містить лише інформацію, яку неможливо співвіднести з використанням разом з анкетою-заявою.
 
Також посилається на те, що 02 січня 2015 року невстановлена особа шахрайським способом здійснила переказ кредитних коштів з карткового рахунку № НОМЕР_1 в сумі 2328 грн., про що відповідач неодноразово повідомляв банк та просив провести розслідування, а також про це повідомлено правоохоронні органи. У зв`язку із цим та відповідно до правил регулювання платіжних систем та переказ коштів в Україні зазначає, що банк з моменту повідомлення несе відповідальність за операції по рахунку самостійно.
 
            В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав.
 
        Відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечував з підстав, зазначених у відзиві.
        
            Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає  з огляду на таке.
 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм, матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що банк не довів наявність між сторонами домовленості про сплату процентів за користування кредитними коштами, а також щодо стягнення інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до заявлених вимог. Натомість суд уважав доведеним фактичне отримання та використання коштів, відтак дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.
 
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.
 
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов`язків щодо обраного ними кола відносин.
 
Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін.
 
Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
   Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту частини 1 статті 638 та статті 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.
 
Правовідносини між сторонами можуть виникати унаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої (стаття 634 ЦК України). Про ознайомлення із запропонованими умовами сторона, яка приєднується, має засвідчити своїм підписом, чи іншим способом про ознайомлення та погодження (стаття 207 ЦК України).
 
 Платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором
 
   Кредитна банківська платіжна картка надає змогу здійснювати операції за дебетом картрахунку в межах установленого банком-емітентом ліміту кредиту.
 
 Кредитна схема передбачає здійснення розрахунків за виконані клієнтом операції з використанням платіжної картки за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит (у межах кредитної лінії).
 
Підставою позову є невиконання кредитних зобов`язань, що пов`язані із видачею кредитних коштів.
 
Статтею 1054 ЦК України установлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у цій справі АТ КБ "ПриватБанк").
 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, такі повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома. Саме банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна уважати, що в такому випадку споживач послуг банку лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
 
Оформлення договірних відносин, у разі виникнення спору, повинно забезпечувати рівні можливості для сторін доводити факт укладення договору на тих чи інших умовах, а суд дослідити та оцінити такі умови. Обравши спосіб, відповідно до якого клієнт AT "ПРИВАТБАНК" лише вказує, що він ознайомився з умовами, які викладені окремо на веб-сайті банку в мережі Інтернет та вони можуть змінюватися, проте клієнт зобов`язаний стежити за такими змінами, банк, тим самим, добровільно допускає настання ризику доведення своїх вимог та факту належної обізнаності клієнта банку із умовами, на яких відбувається кредитування.
 
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за  договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. 
 
Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Згідно із статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
За змістом статті 549 УК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
Згідно із частиною першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.
 
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування коштами та неустойка поділяються на встановлені законом та договірні.
 
З матеріалів справи убачається, що 15 вересня 2011 року у формулярі Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБаку заповнена інформація про персональні та контактні дані ОСОБА_1 , а також останнім проставлено підпис під текстом у розділі "Ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами у ПриватБанку, виявляю бажання оформити на своє ім`я".
 
Зазначений розділ передбачає проставляння відміток навпроти запропонованого виду карток, відповідна відмітка проставлена навпроти "платіжна картка кредитка "Універсальна", графа "бажаний кредитний ліміт по платіжним картам "Універсальна/ Gold" не заповнена. 
 
Також банком надано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна 30 днів пільгового періоду" по договору SAMDN50000050040080, що підписана ОСОБА_1 .
 
Довідка містить інформацію, зокрема, про розмір процентної ставки (3% в місяць), строк погашення заборгованості (до 25 числа кожного місяці), розмір погашення (7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше розміру заборгованості), інформацію про розмір комісії, пені, штрафи.
 
Отже колегія суддів вказує, що позивачем надано підтвердження про конкретні умови договору, зокрема щодо сплати процентів, пені та штрафу, проте помилкове твердження суду першої інстанції про відсутність цих даних само собі не мало наслідком неправильне вирішення справи, а вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з огляду на таке.
 
            Згідно  частини 1  статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
 
            Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
 
            Згідно  статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
            Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
 
            Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
 
            Відповідно до статті 14 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
 
            Згідно пункту 2 розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705 (далі - Положення), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.
 
            Відповідно до пункту 3 розділу 6 Положення банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.
 
            Згідно  пункту 5 розділу 6 Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.
 
            Пунктами 7, 8 розділу 6 Положення визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
 
            Відповідно до пункту 9 розділу 6 Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
 
            Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян» (пункт 10 розділу 6 Положення).
 
            Ураховуючи ту обставину, що в матеріалах справи відсутні дані про належне повідомлення відповідача про судове провадження в суді першої інстанції, судом апеляційної інстанції відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України прийнято від відповідача копію Витягу з кримінального провадження №12015100070000023, з якого убачається, що 02 січня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що в цей день о 14 год. 17 хв. невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами в сумі 2328 гривень; копію витягу з рахунку відповідача, з якої убачається переведення вказаної грошової суми; копію рахунку переказу на карту Visa/MasterCard  з відміткою про сплату цих коштів; а також копію листування з ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та НБУ щодо списання грошових коштів.
 
            Позивачем ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" відомостей про проведення перевірки заяви відповідача та результати розгляду не надано, правомірність виконаної операції не доведена, отже колегія суддів доходить висновку про недоведеність вчинення цієї операції (грошового переказу) платіжною карткою відповідача,  враховуючи також  відсутність доказів того, що ОСОБА_1 своїми діями або бездіяльністю сприяв втраті чи незаконному використанню  іншої персональної  інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. 
 
            Із долученого позивачем розрахунку заборгованості убачається, що станом на 02 січня 2015 року у відповідача відсутня заборгованість за процентами та штрафними санкціями, відтак, ураховуючи неправомірне списання коштів с карткового рахунку,  подальше нарахування процентів та штрафних санкцій є безпідставним, отже вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
 
Доводи скаржника про те, що відмова у задоволенні позову в частині стягнення процентів та штрафних санкцій ставить під загрозу банківську систему безпідставні, оскільки під час розгляду справи суд встановлює наявність або відсутність фактів в межах правовідносин сторін та на підстави наданих доказів і установлених обставин  приймає судове рішення.
 
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції постанови Верховного Суду у справі №415/5971/17, згідно якої суд не взяв до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, безпідставні. Як вбачається з даних Єдиного державного реєстру судових рішень Верховний Суд такої справи не розглядав, а наведений у скарзі витяг із судового рішення міститься у постанові Луганського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року.
 
Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Положень про врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у рішеннях судів апеляційної інстанції, процесуальне законодавство не містить.
 
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" залишити без задоволення, а заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 15 серпня 2019 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складено 08 липня 2020 року.

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         А.М. Андрієнко

В.В. Соколова