ПОСТАНОВА
Іменем України

10 вересня 2020 року   
Київ
справа №752/5191/16-а
адміністративне провадження №К/9901/52653/18
              
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Гусака М.Б.,  Усенко Є.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження справу №752/5191/16-а за позовом ОСОБА_1 до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року (суддя Мирошниченко О.В.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2018 року (головуючий суддя - Бєлова Л.В., судді: Безименна Н.В., Кучма А.Ю.),-
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач, ПФУ), в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо зменшення виплати довічного утримання з 16465,33 грн до 14463,67 грн;
- зобов`язати відповідача виплатити позивачу одноразово 32772,30 грн за період з 1 січня 2015 року по 1 квітня 2016 року по 2184,82 грн щомісячно невиплачених сум;
- зобов`язати відповідача з 1 квітня 2016 року виплачувати позивачу довічне утримання у розмірі 16465,33 грн;
-- зобов`язати відповідача надати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з моменту набрання законної сили.
Вимоги позову вмотивовано тим, що зміни, внесені до Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині обкладення податком на доходи фізичних осіб та військовим збором, в тому числі, і щомісячного довічного грошового утримання, не стосуються отримуваних позивачем виплат, оскільки право на отримання таких виплат було набуте ОСОБА_1 до 1 січня 2015 року. На переконання позивача, зменшення розміру щомісячного грошового утримання судді у відставці суперечить рішенням Конституційного Суду України (№8-рп/2005 від 11 жовтня 2005 року, №4-рп/2007 від 18 червня 2007 року, №18-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).  
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішуючи спір, суди встановили, що позивач перебуває на обліку у відповідача та з 8 липня 2013 року отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.
До 1 січня 2015 року позивач отримував щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 16465,33 грн, а з 1 січня 2015 року - 14463,67 грн.
Відповідно до листа №463/12/Д-438 від 23 листопада 2015 року ПФУ повідомило позивача, що з 1 січня 2015 року набрали чинності зміни до ПК України, відповідно до яких щомісячне довічне грошове утримання судді підлягає оподаткуванню, внаслідок чого зменшився його розмір. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій вказали, що положення ПК України  в частині оподаткування довічного грошового утримання судді набрали чинності 1 січня 2015 року і не визнані такими, що не відповідають Конституції України, тому дії ПФУ з утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору з щомісячного довічного грошового утримання позивача, що перевищує три розміри мінімальної заробітної плати, є правомірними. 
Суд апеляційної інстанції врахував, що станом на час розгляду справи в апеляційному суді, Конституційний Суд України рішенням від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 визнав неконституційним положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України, але зазначив, що в силу приписів статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» положення вказаної правової норми втратили чинність лише з 27 лютого 2018 року, тому станом на час виникнення спірних правовідносин поширювали свою дію на них та підлягали застосуванню.
Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову. 
Касаційна скарга вмотивована тим, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою доводи позивача, що ПФУ надало відмову позивачу у вигляді листа, а не рішення, як це передбачено вимогами Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Судами було проігноровано рішення Конституційного Суду України (далі - КСУ) від 14 грудня 2011 року №18-рп/2011, згідно з яким щомісячне довічне грошове утримання судді є звільненим від оподаткування. Такі ж положення містили і рішення КСУ від 11 жовтня 2015 року №8-рп/2005 та від 18 червня 2007 року №4-рп/2007.
У додаткових поясненнях до касаційної скарги ОСОБА_1 вказує на неправомірність посилань судів попередніх інстанцій, що позивач не проходив кваліфікаційне оцінювання. Скаржник зауважує, що пішов у відставку атестованим суддею.
Верховний Суд ухвалою від 18 червня 2018 року відкрив касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2018 року.
Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.
Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2020 року задоволено заяви суддів Стародуба О.П., Коваленко Н.В., Кравчука В.М. про самовідвід та відведено їх від участі у розгляді справи №752/5191/16-а.
За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Гімона М. М. (судді-доповідача), суддів:  Гусака М. Б., Усенко Є. А., про що складено протокол від 24 червня 2020 року.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» ця касаційна скарга розглядається в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (до 8 лютого 2020 року).
Згідно з пунктом 162.1 статті 162 ПК України платниками податку на доходи фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України (пункт 163.1 статті 163 ПК України).
Згідно з пунктом 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
За приписами підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України (в редакції, чинній з 1 січня 2015 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.
Згідно із статтею 7 Закону України № 80 від 28 грудня 2014 року «Про Державний бюджет на 2015 рік» у 2015 році мінімальну заробітну плату встановлено у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 грн. Відтак, відповідно до положень підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України базою оподаткування у 2015 році є суми пенсій або щомісячного довічного грошового утримання у частині, що перевищує 3654 грн. на місяць.
В подальшому, Законом України від 2 червня 2016 року №1411-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій», який набрав чинності з 1 липня 2016 року, до підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України внесено зміни, згідно з якими базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є суми пенсій або щомісячного довічного грошового утримання у частині, що перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення.
Крім того, пунктом 16-1 Підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України встановлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Таким чином, об`єктом оподаткування військового збору, є розмір доходу, з якого справляється податок на доходи фізичних осіб, при цьому базою оподаткування по відношенню до позивача є загальний розмір щомісячного довічного грошового утримання судді в частині перевищення відповідного розміру, встановленого у підпункті 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України.
Судами попередніх інстанції встановлено, що позивач у справі у спірний період отримував щомісячне довічне грошове утримання у розмірі, що перевищував три розміри мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного податкового року, а тому ПФУ правомірно у спірний період утримувало із сум довічного грошового утримання позивача податок на доходи фізичних осіб та військовий збір в частині такого перевищення.
Прийняття Конституційним Судом України рішення від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 щодо визнання такими, що не відповідають Конституції України положень абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України не є підставою для скасування судових рішень та визнання протиправними дій відповідача у спірний період, оскільки відповідно до вимог статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» відповідні положення статті 164 ПК України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тобто з 27 лютого 2018 року.
Таким чином, враховуючи існуюче у спірний період та на момент розгляду справи правове регулювання, правильними є висновки судів попередніх інстанцій, що здійснюючи відповідні відрахування у спірний період, відповідач діяв правомірно.
Аналогічна правова позиція викладена і в постановах Верховного Cуду від 4 вересня 2018 року (справа №161/11627/17), від 20 листопада 2018 року (справа № 825/552/18), від 3 грудня 2019 року (справа № 161/8826/15-а), від 16 травня 2019 року (справа №336/5032/15-а), від 4 лютого 2020 року (справа №686/5520/17).
Колегія суддів зазначає, що суд касаційної інстанції не може перевіряти правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права в редакції, яка змінилась і діє вже на дату касаційного перегляду судових рішень, тому вказане рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 не підлягає застосуванню під час перегляду цієї справи.
Водночас, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що законодавець передбачив правовий механізм перегляду судових рішень, якими закінчено розгляд справи та які набрали законної сили, зокрема у разі встановлення неконституційності закону, що було застосовано судами.
Так, відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є, зокрема встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
Таким чином, ОСОБА_2 не позбавлений права звернутись до суду з заявою про перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами на підставі статті 361 КАС України.
Щодо посилань скаржника на недотримання відповідачем вимог чинного законодавства в частині неприйняття за наслідками розгляду його заяви рішення, а надання відмови у формі листа, колегія суддів зазначає, що такі доводи не наводились позивачем ні в адміністративному позові, ні в апеляційній скарзі, а тому в силу приписів статті 341 КАС України судом касаційної інстанції не перевіряються.
Стосовно рішень Конституційного Суду України, на які посилається позивач (№8-рп/2005 від 11 жовтня 2005 року, №4-рп/2007 від 18 червня 2007 року, №18-рп/2011 від 14 грудня 2011 року), колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що наведеними рішеннями КСУ положення підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України неконституційними не визнавались. 
Наведені ОСОБА_1 у доповненні до касаційної скарги аргументи колегією суддів не беруться до уваги, оскільки не стосуються обставин даної справи.
Стосовно інших посилань касаційної скарги колегія суддів зазначає, що згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на зазначене, враховуючи положення статті 152 Конституції України, статей 162, 163, 164, 167 ПК України, положення Закону України «Про судоустрій та статус суддів», колегія суддів приходить до висновку, що під час ухвалення оскаржуваних судових рішень, ураховуючи чинне на той час правове регулювання, суди не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування відповідних судових рішень, тому касаційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2018 року у справі №752/5191/16-а залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не оскаржується.

Судді	М.М. Гімон М.Б. Гусак   Є.А. Усенко