ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/6215/19                                              Суддя першої інстанції: Василенко Г.Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Губської Л.В., Епель О.В.,
при секретарі                    - Ліневській В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича на прийняте у порядку письмового провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича про визнання неправомірною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича (далі - Відповідач, Приватний виконавець) про визнання неправомірною та скасування постанови Приватного виконавця «Про стягнення з боржника основної винагороди» від 15.10.2019 року №60313285, якою з ОСОБА_1 стягнуто основну винагороду у сумі 50  291,95 грн.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що винагорода стягується саме за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, якою такі заходи призвели до його фактичного виконання. Оскільки оскаржувана постанова прийнята Відповідачем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, то підстави стверджувати про можливість фактичного стягнення з Позивача коштів на виконання рішення суду відсутні. Окремо суд звернув увагу, що у межах виконавчого провадження №49860276 перебуває на примусовому виконанні постанова про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 70  200,00 грн., а відтак стягнення з боржника суми основної винагороди без реального стягнення суми боргу зумовить подвійне стягнення такої суми без фактичного виконання рішення.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позовної заяви відмовити. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, судом не було враховано встановлений чинним законодавством обов`язок приватного виконавця одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження винести постанову про стягнення основної винагороди, по-друге, суд безпідставно ототожнив поняття стягнення суми основної винагороди з її виплатою, по-третє, у виконавчому листі від 28.12.2015 року №381/979/15 була наявна відмітка про його повернення стягувачу на підставі п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», однак не було зазначено відомостей щодо вжиття державним виконавцем заходів щодо фактичного виконання рішення суду та стягнення з боржника виконавчого збору, по-четверте, невчинення державним виконавцем у межах виконавчого провадження №49860276 жодних дій з примусового виконання рішення суду свідчить, що постанова про стягнення виконавчого збору у межах такого виконавчого провадження прийнята безпідставно.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.07.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 29.07.2020 року.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що в силу положень чинного законодавства приватний виконавець має право на стягнення основної винагороди виключно у випадку забезпечення повного або часткового виконання виконавчого документа майнового характеру у розмірі 10% від фактично стягнутої суми, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 11.03.2020 року у справі №2540/3203/18, а також Верхового Суду, викладеного у постанові від 16.04.2020 року у справі №640/8425/19. Окремо зауважує на помилковості твердження Апелянта про те, що судом було помилково ототожнені поняття «встановлення основної винагороди» та «стягнення основної винагороди». Підкреслює, що виконавчий збір вже було стягнуто державним виконавцем Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, що унеможливлює стягнення його з ОСОБА_1 повторно, а відтак Приватний виконавець міг самостійно виправлену ним помилку в частині скасування постанови про стягнення основної винагороди. 
У судовому засіданні представник Позивача просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, врахувавши при цьому нові документи, які додані до відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14.05.2015 року у справі № 381/979/15-ц позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІЯР», про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено. В рахунок погашення заборгованості у сумі 502  919,50 грн. за кредитним договором № 010/14/664 від 17.01.2011 року, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ДІЯР» звернуто стягнення на майно, предмет іпотеки за договором іпотеки від 20.01.2011 року, що належить ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення торгів у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною продажу предмета іпотеки в розмірі встановленому у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».
Судом першої інстанції також встановлено, що 28.12.2015 року Фастівським міськрайонним судом Київської області виданий виконавчий лист № 381/979/15.
Головним державним виконавцем Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Турською Л.В. прийнято постанову від 16.01.2016 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 381/979/15.
При цьому, матеріали справи свідчать, що постановою головного державного виконавця Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Турської Л.В. від 14.05.2018 року № 49860276 виконавчий лист №381/979/15 повернуто за заявою стягувачу - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с. 12-14).
Крім того, постановою головного державного виконавця Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Турської Л.В. від 14.05.2018 року № 49860276 приписано стягнути з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 70  200,00 грн. (а.с. 15-16).
13.10.2018 року старшим державним виконавцем Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Дубчак І.О. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №56583645 з примусового виконання постанови від 14.05.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 70  200,00 грн. (а.с. 17-18).
У подальшому, як встановлено судом першої інстанції, 22.10.2018 року головним державним виконавцем Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Турською Л.В. прийнято постанову № 56583645 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою визначено про стягнення 20% заробітної плати до виплати загальної суми боргу 70  200,00 грн. (а.с. 19-20).
Матеріалами справи також підтверджується, що на підставі заяви ТОВ «ФК «Форінт» від 07.10.2019 року №2/2019/10/961 про примусове виконання рішення (а.с. 44-45) Приватним виконавцем прийнято постанову від 15.10.2019 року про відкриття виконавчого провадження № 60313285 про примусове виконання виконавчого листа № 381/979/15, виданого 28.12.2015 року Фастівським міськрайонним судом Київської області (а.с. 47-48). Пунктом 3 указаної постанови постановлено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 50  291,95 грн. 
Також, як встановлено Київським окружним адміністративним судом, 15.10.2019 року Приватним виконавцем у межах згаданого виконавчого провадження № 60313285 прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 50  291,95 грн. (а.с. 50-51).
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 3, 5, 18, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 року №643 (далі - Порядок №643), а також позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.03.2020 року у справі №260/801/19, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки матеріалами справи не підтверджується вчинення Приватним виконавцем будь-яких дій з примусового виконання рішення, а перебування на виконанні в іншому виконавчому провадженні постанови про стягнення виконавчого збору створює умови для подвійного стягнення з ОСОБА_1 відповідних витрат.
          З таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
За правилами ст. 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
При цьому, перешкодою для відкриття виконавчого провадження є лише наявність підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття, передбачених ч. 4 ст. 4 Закону. Разом з тим, положення Закону, як і приписи Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (далі -Інструкція), не містять обов`язку приватного виконавця з перевірки обсягу виконання виконавчого листа у межах попереднього (попередніх) виконавчих проваджень на стадії відкриття виконавчого провадження за заявою стягувача.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за правилами п. 21 розд. ІІІ Інструкції у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.
При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.
Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.
Матеріали справи свідчать, що на виконавчому листі від 28.12.2015 року №381/979/15 міститься засвідчена підписом та скріплена печаткою відмітка державного виконавця від 14.05.2018 року про те, що виконавчий документ повернуто на підставі п. 1 ст. 37 Закону - за заявою стягувача. Водночас, інших передбачених п. 21 розд. ІІІ Інструкції відомостей на виконавчому листі не зазначено. Надані до відзиву на апеляційну скаргу копії постанови Приватного виконавця від 18.11.2019 року ВП №60313285 про виправлення помилки у процесуальному документі в частині переліку майна боржника, на яке необхідно звернути стягнення, а також від 18.11.2019 року ВП №60313285 про зняття арешту з коштів, на переконання суду апеляційної інстанції, жодним чином не спростовують відсутність на виконавчому листі всіх відомостей, передбачених п. 21 розд. ІІ Інструкції.
Судовою колегією враховується, що відповідно до ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода, яка складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді, зокрема, відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Абзацом 1 пункту 19 Порядку №643 передбачено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Як було зазначено вище, статтею 26 Закону передбачено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Відтак, питання стягнення основної винагороди приватного виконавця врегульовані нормами, якими регламентовано порядок стягнення виконавчого збору.
Викладене, на переконання судової колегії, свідчить, що, як вірно зазначив Апелянт, приватний виконавець зобов`язаний одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження прийняти постанову про стягнення основної винагороди, в якій навести розрахунок останньої та порядок її стягнення. Така постанова виноситься незалежно від початку примусового виконання. У постанові про стягнення основної винагороди обов`язково повинен зазначатися її розмір, виходячи з усієї суми стягнення за виконавчим документом. Водночас, якщо суму стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.
Як було встановлено раніше, загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за рішенням суду складала 502  919,50 грн., а тому визначення у постановах про відкриття виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 50  291,95 є правомірним (502  919,50 х 10%).
Крім того, оскільки на час відкриття виконавчого провадження відомості про повне чи часткове виконання ОСОБА_1 виконавчого листа у добровільному порядку у Приватного виконавця були відсутні, то останнім правомірно розпочато примусове виконання виконавчого документа та стягнуто основну винагороду у повному обсязі.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 13.03.2019 року у справі №812/1413/17.
У постанові від 16.04.2020 року у справі №420/970/19 колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду звернула увагу, що оцінка правомірності спірної постанови про стягнення з боржника основної винагороди надається лише на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на момент її винесення. Будь-які обставини, що можуть вплинути на розмір такої винагороди або на можливість її виконання у майбутньому, не можуть бути враховані судом, оскільки виконавче провадження це сукупність дій визначених у Законі Україні «Про виконавче провадження», які вчиняються у процесі виконання відповідного рішення та мають різні юридичні наслідки щодо стягнення з боржника основної винагороди.
З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що приватний виконавець у межах своїх повноважень виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди, то колегія суддів приходить до висновку про правомірність спірної постанови Приватного виконавця від 15.10.2019 року про стягнення з боржника основної винагороди, що помилково було залишено поза увагою суду першої інстанції.
Посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03.03.2020 року у справі №260/801/19, судова колегія з огляду на фактичні обставини справи №320/6215/19 вважає помилковим, оскільки у згаданій справі Верховним Судом не надавалася оцінка обставинам відсутності на повернутому за заявою стягувача виконавчому документі відомостей щодо стягнення в рамках першого виконавчого провадження виконавчого збору.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи Апелянта на незаконність стягнення з Позивача Фастівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області виконавчого збору у межах виконавчого провадження №49860276, оскільки вони перебувають поза межами предмету доказування у даній справі.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, зважаючи на встановлену вище наявність правових підстав для прийняття постанови про стягнення з боржника основної винагороди, судова колегія приходить до висновку про помилковість твердження Київського окружного адміністративного суду про необґрунтованість позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в скасувати та ухвалити у нове про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 287, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року - скасувати.
Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                            Л.В. Губська

                                                                                                    О.В. Епель

Повний текст постанови складено та підписано « 29» липня 2020 року.