Єдиний унікальний номер 225/636/20 
Номер провадження 22-ц/804/2490/20        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 вересня 2020 року
Донецький апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Азевича В.Б.,
суддів: Канурної О.Д., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 225/636/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 13 травня 2020 року (суддя Скиба М.М., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Торецьк Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 15.01.2014 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 4 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою на те, що підписана заява разом із «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складають між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1,2,5, 2.1.1.2.6, Договору, на підставі яких Відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. При укладанні договору сторони керувались статтею 634 ЦК України. Враховуючи, що відповідачем не виконуються зобов`язання належним чином, просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 81 807,51 грн, з яких: 14 680,85 грн – заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредиту; 14 680,85 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн – заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн – заборгованість за простроченими відсотками; 1 993,61 грн – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625; 60 761,26 грн – нарахована пеня; 0,00 грн. – нараховано комісії; а також штрафу відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. – штраф (фіксована частина), 3 871,79 грн – штраф (процентна складова).
Заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 13 травня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у сумі 8 800,51 грн, а також понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 226,12 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
АТ КБ «ПриватБанк» на вказане судове рішення подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення заборгованості та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача в повному обсязі.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що із розрахунку заборгованості та виписки за картрахунками відповідача чітко вбачаються всі операції по зняттю (використанню) кредитних коштів, а також всі операції з часткового погашення заборгованості за процентами. Із виписки слідує, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомати, розплачувався за товар в магазині, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитним коштами. Крім цього, суд в порушення вимог статті 534 ЦК України зменшив суму заборгованості за тілом кредиту, зарахувавши на її погашення всі суми, що вносилися відповідачем на погашення заборгованості. Відтак, на думку скаржника, висновки суду першої інстанції про те, що внесені відповідачем кошти на погашення заборгованості повинні були спрямовуватися на погашення безпосередньо заборгованості за фактично отриманими кредитними коштами, суперечать статтям 534, 1048 ЦК України та умовам договору. Вважає, що, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих коштів (тіла кредиту) та відсотків, нарахованих за статтею 625 ЦК України.
Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».
В частині 1 статті 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи.
Крім того, згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення – зміні в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із статтею 625 ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 15.01.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір з ОСОБА_1 згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 4 000,00 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку. 
У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача становить 81 807,51 грн, з яких: 14 680,85 грн – заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредиту; 14 680,85 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн – заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн – заборгованість за простроченими відсотками; 1 993,61 грн – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України; 60 761,26 грн – нарахована пеня; 0,00 грн – нараховано комісії; а також штрафу відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. – штраф (фіксована частина), 3 871,79 грн – штраф (процентна складова).
Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги банку щодо стягнення з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту підлягають частковому задоволенню в розмірі 8 800,51 грн, що є різницею між загальною сумою витрачених клієнтом кредитних коштів в сумі 15 910,68 грн та загальною сумою платежів, здійснених відповідачем на погашення заборгованості – 7 110,17 грн. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 1 993,61 грн заборгованості за нарахованими відсотками на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів про пред`явлення відповідачу вимоги про повернення отриманих ним грошових коштів до моменту подання позову до суду. Окрім того, позивачем в позовній заяві жодним чином необґрунтовано вимоги про стягнення процентів відповідно до статті 625 ЦК України, зокрема підставу їх нарахування та період, за який здійснено їх нарахування. Суд першої інстанції також відмовив в задоволенні вимог про стягнення пені та штрафів з відповідача.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можливо.
В статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Колегія суддів вважає, що, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд – шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню. Проте, судом першої інстанції неправильно визначена сума заборгованості за тілом кредиту.
Як передбачено статтею 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, факт отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою з рахунку відповідача, а наявність заборгованості за тілом кредиту – розрахунком заборгованості, який відповідачем не спростований.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягненню різниці між витраченими відповідачем кредитними коштами та загальною сумою платежів, здійсненних на погашення заборгованості.
Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 14 680,85 грн. Колегія суддів вважає, що позовні вимоги в цій частині є доведеними позивачем наявними в матеріалах справи доказами, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні з 8 800,51 грн до 14 680,85 грн. 
Крім того, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови позивачу в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими відсотками на прострочений кредит згідно із статтею 625 ЦК України.
Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З аналізу наведеної норми випливає, що чинним законодавством передбачена можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобов`язання процентів. Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Тобто, приписи статті 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно із статтею 625 ЦК України за процентною ставкою 84 % річних, позивач посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та правил надання банківських послуг.
Разом з тим, ні витяг з Тарифів банку, ні витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а підписана нею анкета-заява, не містить умов кредитування, відомостей про встановлення кредитного ліміту, відомостей про те, яку банківську послугу відповідач отримала, яка картка видана останній, розміру процентної ставки, а також розрахунку процентів згідно із статтею 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання за ставкою 84 % річних.
Крім того, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме дані витяг з Тарифі та витяг з Умов та правил розуміла відповідач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також не, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів, нарахованих на прострочений кредит за статтею 625 ЦК України за ставкою 84 % річних.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Отже, при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), та встановивши обставини того, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, дійшов правильного висновку, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15.01.2014 року шляхом підписання анкети-заяви.
Таким чином, оскільки матеріали справи не містять інформації, яку саме кредитну картку отримала ОСОБА_1 , то у суду відсутні підстави стягувати з відповідача проценти, нараховані на прострочений кредит згідно із статтею 625 ЦК України за ставкою 84 % річних.
Враховуючи, що підстав для висновку про те, що укладеним між сторонами договором було встановлено інший розмір процентів за частиною 2 статті 625 ЦК України, немає, колегія суддів доходить висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми, як визначено в частині 2 статті 625 ЦК України.
З розрахунку заборгованості випливає, що проценти за статтею 625 ЦК України нараховувалися позивачем за період з 01.10.2019 року по 28.11.2019 року, тобто за 59 днів прострочення.
Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за формулою: сума боргу Х 3 % / 365 днів Х кількість днів.
Таким чином, три проценти річних відповідно до заявлених позовних вимог за період з 01.10.2019 року по 28.11.2019 року становлять суму 71,20 грн (14 680,85 грн х 3% / 365 х 59) і саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, то колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог з врахуванням правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17.
Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують та не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду в даній частині.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині суми стягнення заборгованості за тілом кредиту з 8 800,51 грн до 14 680,85 грн, скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ ПриватБанк» про стягнення заборгованості за нарахованими процентами на прострочений кредит згідно із статтею 625 ЦК України, з ухваленням в цій частині нового рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 71,20 грн заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит відповідно до статті 625 ЦК України.
В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», з ОСОБА_1 слід стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 379,05 грн (14 752,05 х 2 102 / 81 807,51 грн).
З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір, пов`язаний з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 568,57 грн (14 752,05 х 3 153 / 81 807,51 грн).
Отже, всього з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір у розмірі 947,62 грн.
Керуючись статтями 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 13 травня 2020 року в частині суми стягнення заборгованості за тілом кредиту та судового збору змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі 14 680 (чотирнадцять тисяч шістсот вісімдесят) гривень 85 копійок.
Заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 13 травня 2020 року в частині відмови в стягненні з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за нарахованими процентами на прострочений кредит скасувати.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за нарахованими процентами на прострочений кредит у розмірі 71 (сімдесят одна) гривня 20 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та переглядом у суді апеляційної інстанції в сумі 947 (дев`ятсот сорок сім) гривень 62 копійки.
В іншій частині заочне рішення суду першої інстанції від 13 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:         В.Б. Азевич

         О.Д. Канурна

І.В. Кішкіна