ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7751/20 Справа № 213/850/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Барильської А.П.
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання: Чубіна А.В.
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач - Акціонерне товариство «Південний гірничо - збагачувальний комбінат»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_7, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1  та Акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2020 року, яке ухвалено суддею Князєвою Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять, -
В С Т А Н О В И В :
В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» (надалі АТ «ПівдГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 від нещасного випадку, який трапився при виконанні трудових обов`язків, загинув її чоловік ОСОБА_2 . Смерть настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, неналежного виконання своїх трудових обов`язків працівниками відповідача та обумовлена неналежним виконанням відповідачем вимог законодавств стосовно створення та підтримання безпечних умов праці. Внаслідок втрати чоловіка позивачу завдана моральна шкода, оскільки вона втратила свого чоловіка, якого сильно любила. Крім цього, після загибелі чоловіка у позивача залишились малолітні діти, які через недбалість та грубе порушення законодавства з охорони праці з боку відповідача назавжди були позбавлені батьківського спілкування, його турботи та любові. Вважає, що за таких обставин зі сторони відповідача позивачу має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана смертю чоловіка, внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, тому просила суд стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 944 600 гривень. 
Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з АТ «ПівдГЗК» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 250 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
Стягнуто з АТ «ПівдГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 2 500 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що звістка про смерть чоловіка завдала позивачу глибоких моральних та душевних страждань, оскільки у зв`язку з втратою рідної, коханої людини позивач відчуває негативні почуття втрати, безпорадності, самотності, відчаю, страху, незахищеності. З моменту загибелі чоловіка позивач відчуває почуття самотності, жалю, розуміючі, що її діти виховувались в неповній сім`ї та назавжди позбавлені можливості спілкування з рідним батьком. У зв`язку з чим апелянт вважає, що сума стягнутої моральної шкоди з АТ «ПівдГЗК» на користь позивача не відповідає принципу розумності, виваженості і справедливості.
В апеляційній скарзі АТ «ПівдГЗК» ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції безпідставно застосував норми ст.440-1 ЦК України для вирішення спору щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки в період смерті потерпілого існувала спеціальна норма по відшкодуванню власником підприємства моральної шкоди, а саме Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, які затверджені Постановою КМУ № 472 від 23 червня 1993 року.
АТ «ПівдГЗК» зазначає про те, що нещасний випадок з чоловіком позивача стався внаслідок непереборної сили, а тому на підставі ст. 450 ЦК України, в редакції 1963 року, покладання відповідальності на АТ «ПівдГЗК» є безпідставним.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що сім`ї потерпілого АТ «ПівдГЗК»  виплатили одноразову допомогу в сумі 19 198,20 та 7 679,28 на двох дітей. 
У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача АТ «ПівдГЗК» зазначає про те що апеляційна скарга представника позивача є безпідставною оскільки позивач має на меті збільшити суму стягнутих грошових коштів при цьому позивач для збільшення суми використовує штучні аргументи та доводи і акцентує увагу на вже досліджених доказах судом першої інстанції тому просить апеляційну скаргу представника залишити без задоволення, а апеляційну скаргу АТ «ПівдГЗК» задовольнити. 
Відповідач АТ «ПівдГЗК», будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надавши заяву про перенесення розгляду справи, у зв`язку із виявленням у працівників АТ «ПівдГЗК» короновірусу COVID-19, та знаходження працівників юридичного відділу, які є представниками АТ «ПівдГЗК» на дистанційнй роботі із добровільною самоізоляцією, яка колегією суддів залишена без задоволення з наступних підстав.
В силу положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
При цьому, представник відповідача АТ «ПівдГЗК» згідно вимог статті 12 ЦПК України, не надав до заяви належних доказів на підтвердження обставин, викладених у заяві та неможливості з`явитися до суду.
При цьому, представник відповідача не скористався правом участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програм до яких відкритий вільний доступ в мережі Інтернет. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач є дружиною ОСОБА_2 (а.с. 25).
За життя ОСОБА_2 працював на посаді водія автомобіля Бєлаз №73 гірничотранспортного цеху ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є АТ «ПівдГЗК».
ІНФОРМАЦІЯ_2 при виконанні трудових обов`язків з ОСОБА_2 стався нещасний випадок, в результаті якого він помер (а.с. 11-18).
Відповідно до додатку №2 Акту №20 про нещасний випадок від 30 листопада 1998 року, причиною нещасного випадку є пристрій ЛЕП-6кВ на території гірничо-транспортного цеху з параметрами такими, що порушують вимоги технічної експлуатації без вжиття заходів щодо дотримання охоронної зони. Порушення п.4.6 "Правил безпеки при експлуатації електроустаткування та електромереж на відкритих гірничих роботах" і п.31 Додатка Е3. "Правил охорони електричних мереж напругою понад 1000 В" та низька виробнича дисципліна серед посадових осіб рудоуправління, гірничо-транспортного цеху і енергослужби комбінату. Порушення п.7.2 "Положення про СУОП на ПГЗК" (а.с. 16).
Згідно додатку №4 до Акту, особами, які порушили законодавство про охорону праці є енергетик кар`єра по мережах і підстанцій гірського ділянки з ремонту електроустаткування в кар`єрі  ОСОБА_3 , головний енергетик рудоуправління ОСОБА_4 , начальник гірничо-транспортного цеху ОСОБА_5 , головний енергетик комбінату ОСОБА_6 (а.с. 18).
Відповідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 від 11 серпня 2003 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 40 років, причинної смерті є поразка технічним струмом (а.с. 10).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на АТ «ПівдГЗК», суд першої інстанції виходив із того, що нещасний випадок, внаслідок якого помер чоловік позивача, стався під час його роботи ІНФОРМАЦІЯ_2 на підприємстві відповідача, внаслідок якого позивачу спричинена моральна шкода, яка має бути відшкодована на підставі статті 440-1 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення моральної шкоди, та із визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.
Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскільки, смерть батька позивача настала під час виконання трудових обов`язків внаслідок нещасного випадку в 1998 році, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин сторін положень статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року.
Згідно зі статтею 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК України не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.
Стаття 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК України фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК України виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК України, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.
Стаття 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачці у зв`язку зі смертю її батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин.
Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,психічних,тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити і з засад розумності, виваженості та справедливості.
Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу України, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зав`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Як вбачається з матеріалів справи, чоловік позивача загинув під час виконання трудових обов`язків.
Внаслідок його смерті позивачу спричинено моральну шкоду, пов`язану із втратою рідної людини, внаслідок чого позивач була позбавлена моральної підтримки, назавжди втративши турботу та підтримку близької людини, що призвело до душевних страждань, порушення нормальних життєвих зав`язків.
Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачу заподіяно моральну шкоду і вона має право на її відшкодування.
При цьому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що втрата чоловіка завдає позивачу фізичного болю та душевних страждань. 
Як вбачається з матеріалів справи, факт смерті потерпілого ОСОБА_2 від нещасного випадку встановлений Актом про нещасний випадок на виробництві від 30 листопада 1998 року, що передбачає право членів сім`ї померлого на відшкодування їм моральної шкоди.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував норми ст.440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, для вирішення спору щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки в період смерті потерпілого існувала спеціальна норма по відшкодуванню власником підприємства моральної шкоди, а саме Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом  шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, які затверджені Постановою КМУ № 472 від 23 червня 1993 року,оскільки вищевказана норма закону передбачає регулювання питання відшкодування моральної шкоди на час виниклих між сторонами правовідносин.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача, що нещасний випадок, який стався з чоловіком позивача стався внаслідок непереборної сили, а тому на підставі ст. 450 ЦК України, в редакції 1963 року, покладання відповідальності на ПАТ «ПівдГЗК» є безпідставним, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми ст. 440-1 ЦК України, 153 КЗпП України, що регулюють питання відшкодування моральної шкоди і підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Смерть потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві відповідача, який не створив безпечні умови праці надає позивачу право на відшкодування моральної шкоди. При цьому, при вирішенні спору, суд першої інстанції, не зазначав ст. 450 ЦК України, в редакції 1963 року, як правову підставу для задоволення позову. 
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги відповідача про те, що сім`ї потерпілого АТ «ПівдГЗК» виплатили одноразову допомогу в сумі 19 198,20 та 7 679,28 на двох дітей, оскільки виплата одноразової допомоги не позбавляє позивача права на відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю чоловіка.
Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції з урахуванням роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. 
Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.
На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача, який втратив підтримку близької людини, оскільки після загибелі чоловіка, нормальні життєві зв`язки позивача були знищенні, вона постійно відчуває почуття туги та самотності і до теперішнього часу не може оговтатись від осягнутого її лиха, досі перебуває у напруженому психічному стані, оскільки після загибелі чоловіка у позивача залишились малолітні діти, які через недбалість та грубе порушення законодавства з охорони праці з боку відповідача назавжди позбавлені батьківського спілкування, його турботи та любові. 
У зв`язку з чим, доводи апеляційних скарг представника позивача та відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними з вищенаведених підстав.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги  ОСОБА_7 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1  та Акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 вересня 2020 року.

Головуючий:

Судді: