Постанова
Іменем  України 
 
19 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 194/428/15-ц
провадження № 61-12675св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О.,
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року у складі судді Пономаренко І. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 144 557, 75 доларів США яка складається з:  27 600, 32  доларів США заборгованості за кредитом; 31 838, 92 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом;  1 885, 05 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом; 83 233, 46 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань.
В обґрунтування позову зазначало, що  05 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1  укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 29 922, 54 доларів США на придбання автомобіля зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та винагороди фінансового інструменту у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати з кінцевим терміном повернення 05 червня 2012 року. 
ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яку банк просить стягнути з відповідача.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави припинено правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, щодо сплати чергових платежів, сплати та нарахування відсотків, комісії та пені, разом із тим виникає грошове зобов`язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахувань на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України. Проте банк з вимогами про стягнення з відповідача коштів на підставі статті 625 ЦК України не звертався.
Справа переглядалася судами неодноразово.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року залишено без змін.
Апеляційний суд виходив з недоведеності банком своїх вимог з урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року і постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування касаційної скарги зазначало, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.
За відсутності належного виконання боржником кредитних зобов'язань право вимоги банку про повернення кредиту і сплату процентів та інших передбачених договором платежів залишилося дійсним і підлягає судовому захисту, оскільки звернення стягнення на предмет застави не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Рішення суду про звернення стягнення на предмет застави не виконано, в матеріалах справи відсутні належні докази погашення кредитної заборгованості за договором.
Відповідач не спростував розрахунок заборгованості за кредитним договором, контррозрахунок не надав.
Задоволення вимог за основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет застави не зумовлює подвійне стягнення за основним зобов'язанням.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою судді Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від                      18 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Тернівського міського суду Дніпропетровської області.
 
07 серпня  2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 02 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IXустановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи                               в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає  частковому задоволенню.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 05 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 29 922, 54 долари США на придбання автомобіля зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та винагороди фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати з кінцевим терміном повернення 05 червня 2012 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 05 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 того ж дня укладено договір застави рухомого майна, згідно умов якого у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідач надав у заставу автомобіль Nissan Murano, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності.
Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що за порушення умов договору відповідач повинен сплачувати пеню в розмірі 0, 15 % від суми простроченого платежу.
Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 25 січня 2012  року у цивільній справі № 2-39/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яке набрало законної сили 14 лютого 2012 року,  в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 червня 2006 року в розмірі 37 988, 82 доларів США звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль Nissan Murano, державний номерний знак НОМЕР_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах державної автомобільної інспекції України, а також з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу вказаного майна.
Зазначеним рішенням встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором станом на 30 червня 2010 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 37 988, 82 доларів США, яка складається з: основного боргу - 26 599, 92 доларів США, відсотків - 7 044, 07 доларів США, комісії - 921, 58 доларів США, пені - 3 423, 25 доларів США.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
За рахунок  заставленого  майна заставодержатель  має  право  задовольнити свої вимоги в  повному  обсязі,  що  визначається  на момент фактичного задоволення, включаючи  проценти,  відшкодування збитків,  завданих  прострочкою  виконання    (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а  також  витрати  на  здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не  передбачено  договором застави (стаття 19 Закону України «Про заставу»). 
 
Встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
 
Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 25 січня 2012 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення задоволено.
 
Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою станом на 30 червня 2010 року, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в заставу майна.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України  позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14- 10цс18).
Таким чином, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.
Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.
Такий правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду   від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14- 154цс18).
Судами встановлено, що у рішенні Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 25 січня 2012 року, яким позов банку про звернення стягнення на предмет застави задоволено, заборгованість за кредитним договором, що утворилася на той час, вказана у повному обсязі.
Разом з тим, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання.
Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК  України до вимог  про  стягнення  неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується  позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
З огляду на викладене банк має право в межах позовної давності на пред`явлення до боржника вимоги про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) та процентами згідно з кредитним договором, нарахованими на час звернення до суду у 2011 році з позовом про дострокове виконання договору.
За таких обставин висновки судів про те, що задоволення позову призведе до повторного стягнення заборгованості, є передчасним та помилковим. Крім того, дійшовши такого висновку, суди не встановили факт виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет застави та його реалізації.
Суд першої інстанції достовірно не з`ясував розмір заборгованості за кредитним договором та не перевірив період, за який вона нарахована, а також не встановив період нарахованих ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами.
Крім того, Тернівський міський суд Дніпропетровської області залишив поза увагою заяву ОСОБА_1 про застосування позовної давності (т. 1, а.  с.  34-36), унаслідок чого не перевірив її дотримання позивачем за заявленим 23 березня 2015 року позовом з урахуванням частини третьої статті 264 ЦК України, та її переривання, у тому числі шляхом пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет застави.
Апеляційний суд на наведене уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Таким чином, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.
Ураховуючи викладене, суд касаційної інстанції позбавлений можливості ухвалити власне рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
За таких обставин судове рішення апеляційного суду не може вважатися законним і обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
    Головуючий	    В. О. Кузнєцов	
 	 	
Судді	В. С. Жданова    С. О. Карпенко	
 	 	
 	В. А. Стрільчук   М. Ю. Тітов