ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року        
м. Харків

справа № 631/88/20                
провадження № 22-ц/818/2036/20  

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів - Котелевець А.В., Маміної О.В.  
за участю секретаря судового засідання - Сидорчук М.О.,

сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» Стрюкової Ірини Олександрівни

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Нововодолазького районного суду Харківської області постановлену 4 лютого 2020 року в складі судді Трояновської Т.М., -

УСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» Стрюкової І.О. щодо невнесення до Реєстру акцептованих вимог кредиторів заявленої ним кредиторської вимоги, зобов`язати відповідача в внести зміни до Реєстру акцептових вимог кредиторів Акціонерного товариства «ВТБ Банк», а саме: включити до Реєстру кредиторські вимоги ОСОБА_1 з віднесенням їх до четвертої черги задоволення вимог кредиторів. 

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 4 лютого 2020 року відмовлено у відкритті провадження.

Судове рішення мотивовано тим, що спір стосується права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 гривень (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини 1 статті 9 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), та є публічно-правовим з підстав, передбачених пунктом 2 частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, що виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду в цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліків вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат. Є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справ, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу, постановити нове судове рішення, яким направити справу для продовження судового розгляду до суду першої інстанції. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду суперечать змісту позовної заяви та доданим до неї матеріалам, оскільки предметом позову є бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осібна ліквідацію ПАТ «ВТБ Банк» Стрюкової І.О., щодо внесення позивача до четвертої черги реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВТБ Банк». Відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 гривень позивач отримав. Зазначає, що спір у даній справі не є публічно-правовим та належить до цивільної юрисдикції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 367 ЦПК України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах виходить з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що 03 січня 2018 року між позивачем та ПАТ «ВТБ Банк» укладено заяву-договір на оформлення банківських продуктів № 25144681 від 04.01.2018.

Відповідно до копії чеку № 3411,04 січня 2018 року було внесено грошові кошти у розмірі 15005,11 євро.

Як встановлено судом, 19 грудня 2018 року розпочато процедуру ліквідації Акціонерного товариства «ВТБ Банк» строком на два роки включно. Призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з делегуванням повноважень ліквідатора банку АТ «ВТБ Банк» Шевченку Олександру Володимировичу строком на два роки з 19 грудня 2018 року по 18 грудня 2020 року включно.

22 січня 2019 року позивач направив на адресу відповідача заяву про визнання вимог кредитора та включення вимог позивача за заявою - договором на оформлення банківських продуктів № 25144681 від 04.01.2018 до Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВТБ Банк».

Листом відповідача від 16 січня 2020 року позивача повідомлено, що оголошення про ліквідацію ПАТ «ВТБ Банк» опубліковано в газеті «Голос України» № 247 від 22.12.2018. Згідно ч. 1 ст. 49 Закону Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до ч. 2 ст. 45 цього закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог кредиторів у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. 

Позивач вважає, оскільки заява про повернення всієї суми вкладу була подана з пропуском строку на один день та пропущена з поважних причин, відповідачем порушені його законні права та інтереси, як вкладника АТ «ВТБ Банк». 

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначає, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п.1, 2, 7 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Як свідчать матеріалами справи, позивач звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом про визнання бездіяльності уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВТБ Банк» та внесення змін до Реєстру акцентованих вимог шляхом включення кредиторських вимог позивача, які виникли на підставі договору про оформлення банківських продуктів, до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВТБ Банк».

За змістом ст. 2, 3, 4, 37, 54 Закону № країни «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закону № 4452-VI) на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом наведених правових норм на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені наявністю кредиторських вимог (майнових вимог особи до суб`єкта господарювання - Банку, що ліквідується), які задовольняються у порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону № 4452-VI, за рахунок коштів, одержаних унаслідок ліквідації та продажу майна банку.

Повноваження уповноваженої особи Фонду щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів та внесення змін до цього реєстру визначені п. 4 ч. 1 ст. 48 Закону № 4452-VI.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів.

З аналізу наведених норм слід дійти висновку про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.

Зазначене дає підстави стверджувати, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини випливають з укладених між банком і фізичною особою договору, уповноважена особа Фонду та Фонд діють як представники сторони договірних відносин.

Відповідно до ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних прав з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметна підсудність, юрисдикція цивільних прав передбачена у ст. 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , зазначає, що у позовній заяві немає жодного згадування про відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200000 грн., оскільки вказану виплату позивач отримав. Згідно п. 2 розділу ІІ «Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються», затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 21.08.2017 за № 3711, вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. 

З огляду на вказане та враховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що спір про включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновки суду першої про розгляд справи в порядку адміністративного судочинства є помилковим.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/7532/16, від 23 травня 2018 року у справі № 811/568/16 та від 27 червня 2018 року у справі № 819/583/16.

Посилання суду першої інстанції на правовий висновок який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року по справі № 752/2422/17, є безпідставним, оскільки останній стосується правовідносин стосовно отримання вкладником гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми мають управлінський характер і складаються між Фондом та вкладником без участі банку-боржника.

Таким чином, при ухвалені судового рішення судом першої інстанції не враховано обґрунтування позовних вимог, у зв`язку з чим, суд прийшов до помилкового та передчасного висновку щодо відмови у відкритті провадження у справі. 

Приймаючи до уваги встановлені обставини, колегія суддів вважає, що за предметом спору та суб`єктним складом сторін, вказаний спір має розглядатися в порядку цивільного судочинства, а тому приходить до висновку, що суд першої при ухвалені судового рішення від 04.02.2020 порушив норми процесуального права, а тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухала суду підлягає скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Нововодолазького районного суду Харківської області від 4 лютого 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06 серпня 2020 року.

Головуючий                                                                                       О.Ю.Тичкова

Судді                                                                                                        А.В. Котелевець 

О.В. Маміна