Справа № 344/8286/20 
Провадження № 33/4808/385/20 
Категорія ч.1 ст.130 КУпАП  
Головуючий у 1 інстанції Хоростіль Р. В. 
Суддя-доповідач Васильєв 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.
за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Жирун М.Н. 
розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 липня 2020 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , громадянина України,-
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, а також стягнуто судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп.,- 
                                                         в с т а н о в и в :
Судом першої інстанції встановлено, що 14 квітня 2020 року о 17 год. 30 хв. по вул. Калуське Шосе, 3-А в с. Угринів Тисменицького району Івано-Франківської області водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 21730 номерний знак НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота, нечітка мова, від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився в присутності двох свідків. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що постанова винесена без врахування всіх фактичних обставин справи, а зібрані по справі та досліджені в ході судового розгляду докази отримані із порушенням норм законодавства і тому не можуть підтверджувати факт наявності його вини у вчиненні адміністративного правопорушення. 
Зазначає, що судом не були допитані  в судовому засіданні свідки, які ніби то могли засвідчити факт керування ним транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та були при його відмови від проходження медичного огляду на стан сп`яніння.
Вказує на те, що він не здійснював керування транспортним засобом взагалі, а тим більше в стані алкогольного сп`яніння, що саме по собі виключає подію та склад адміністративного правопорушення.
14.04.2020 року його автомобіль був припаркований по вул. Калуське шосе в м. Івано-Франківську, двигун автомобіля заглох і не заводився, він змушений був чекати майстра. В той час до нього під`їхали працівники поліції, які стверджували, що він перебуває в стані алкогольного сп`яніння та що він керував транспортним засобом. Однак, він заперечував даний факт і вказував, що автомобіль зламаний і не рухався.
Незважаючи на його слова, поліцейські змушували його пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння і пригрозили евакуацією автомобіля. В автомобілі була велика сума грошей і він переживав та нервувався. Він питав поліцейських чи може його водій забрати автомобіль, а він поїде на освідування стану алкогольного сп`яніння до медичного закладу, на що отримав відповідь, що автомобіль поїде на арешт майданчик.
Звертає увагу суду на те, що свідки не бачили, що саме він керував транспортним засобом, так як на момент приїзду поліцейських їх не було на місці події, а тому їх свідчення є недостовірними, та написані на попередньо заготовленому бланку.
Зазначає, що він не відмовлявся від освідування в медичному закладі на визначення стану алкогольного сп`яніння. Вважає, що наявність ознак у нього алкогольного сп`яніння зобов`язувала поліцейського направити його до найближчого закладу охорони здоров`я.
Вказує на те, що в протоколі про адміністративне правопорушення невірно зазначено місце вчинення правопорушення. Зокрема, в протоколі зазначено, що він керував транспортним засобом за адресою  «Калуське шосе, 3 А в с. Угринів», а сам протокол складався уже за іншою адресою «Калуське шосе 1 Д в с. Угринів». При цьому в протоколі не зазначено в якому саме адміністративному районі області це відбулось, адже с. Угринів є в  Калуському районі та в Тисменицькому районі Івано-Франківської області, а також і в Підгаєцькому районі Тернопільської області. 
Вважає, що за наведених підстав, суд повинен був повернути матеріали справи щодо нього на доопрацювання для вказання точної адреси вчиненого ним правопорушення.
Окрім того, судом було порушено його право на захист, оскільки розгляд справи відбувся за його відсутності і він був позбавлений можливості надати пояснення.
Не погоджується з висновком суду про те, що він неодноразово подавав клопотання про відкладення розгляду справи, клопотання до цього суду ним було подано тільки один раз і його неявка в судове засідання була першою та з поважних причин та при наявності відповідного клопотання. 
Зазначає, що він змушений був звернутися до лікаря у зв`язку із погіршенням стану його здоров`я, про що він повідомив суд та подав клопотання про перенесення розгляду справи.
Просить постанову суду скасувати та закрити провадження за відсутності в його діях події та складу адміністративного правопорушення.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисник адвокат Жирун М.Н. повністю підтримали вимоги апеляційної скарги та просили скасувати постанову суду та закрити провадження по справі. 

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши та дослідивши доводи особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Жирун М.Н., апеляційний суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а постанову судді залишити без змін з наступних підстав.
Згідно ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.
Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення  має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Так, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу без його участі за наявності клопотання про перенесення розгляду справи. 
Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на те, що право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у розгляді справи є беззаперечним і випливає з вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Право на участь в судовому засіданні суду першої інстанції особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, встановлено ст.268 КУпАП, відповідно до якої, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
За відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Враховуючи наведене, перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із сукупності обставин, які свідчать про наявність у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності об`єктивної реальної можливості  бути присутнім у суді під час розгляду справи та організувати ефективний захист своїх інтересів, які свідчать про прийняття судом першої інстанції необхідних заходів щодо повідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про розгляд справи та враховує характер процесуальної поведінки вищевказаної особи протягом розгляду справи у суді. 
Апеляційний суд вважає, що саме такий підхід зможе забезпечити рівновагу між інтересами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності  та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю ОСОБА_1 , оскільки вважав, що останній не з`явився в судове засідання без поважних на це причин. Суд зазначив, що дана справа з 17 квітня 2020 року перебувала на розгляді в Тисменицькому районному суді Івано-Франківської області та постановою від 30.06.2020 року за клопотанням ОСОБА_1 передана на розгляд до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області (отримана судом 03.07.2020 року). За час перебування даної справи в Тисменицькому районному суді Івано-Франківської області Яцура Т.П. неодноразово подавав клопотання про відкладення розгляду справи, в тому числі за аналогічних обставин. Отже суд вважав за необхідне, що в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи за наведених ОСОБА_1 обставин слід відмовити, оскільки в даному випадку його дії мають ознаки недобросовісного користування наданими правами, зокрема правом на відкладення розгляду справи з метою уникнення від адміністративної відповідальності. 
За таких обставин, керуючись ст. 268 КУпАП, суд вважав, що справу можна розглянути у відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на підставі наявних у справі доказів, яких достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення.
Так, з матеріалів справи вбачається, що розгляд справи щодо ОСОБА_1 Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області було призначено на 08.05.2020 року.
Апелянтом 07.05.2020 року було подано клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з його відрядженням за межі області. При цьому останній надав суду документи на підтвердження свого відрядження за межами області.
Розгляд справи судом було відкладено на 29.05.2020 року, про що завчасно та належним чином повідомлено ОСОБА_1 , про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з особистим підписом апелянта про його отримання (а.с.16).
29.05.2020 року ОСОБА_1 особисто було подано заяву до суду про перенесення розгляду справи в зв`язку із бажанням укласти договір з адвокатом. (а.с.17). Розгляд справи було відкладено на 11.06.2020 року, про що ОСОБА_1 було повідомлено під розписку (а.с.18).
09.06.2020 року ОСОБА_1 подав клопотання  про перенесення розгляду справи  призначеного на 11.06.2020 року у зв`язку з його перебуванням на лікуванні та надав фотокопію незакритого листка непрацездатності.
Розгляд справи було перенесено судом на 30.06.2020 року, однак 19.06.2020 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про передачу справи про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП за місцем його проживання до Івано-Франківського міського суду.
Постановою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 30.06.2020 року клопотання ОСОБА_1 було задоволено, а справу передано відносно нього для розгляду до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. 03.07.2020 року матеріали справи поступили для розгляду до зазначеного суду.
Розгляд справи було призначено на 13.07.2020 року. В день розгляду справи від ОСОБА_1 надійшло клопотання про перенесення розгляду справи, в якому він стверджував, що перебуває на  лікарняному з 09.07.2020 року і не може з`явитися до суду з поважних причин. 
Апеляційний суд вважає, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності та його захисник дійсно можуть заявляти клопотання перед судом про відкладення розгляду справи, якщо існують поважні причини, які не дозволяють їм приймати участь у судовому засіданні. 
Разом з тим, клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливість приймати участь у судовому засіданні не є безумовною правовою підставою для відкладення розгляду справи і сторона, яка просить відкласти розгляд справи повинна довести реальну наявність обставин на які вона посилається, обґрунтувати поважність причин, які не дозволяють їй приймати участь у судовому засіданні. 
Апеляційний суд вважає, що клопотання ОСОБА_1 до суду не було належним чином підтверджено даними, які свідчили про наявність тих обставин на які він посилався і суд першої інстанції, врахувавши його попередню процесуальну поведінку, прийшов до обґрунтованого висновку про зловживання правом на відкладення розгляду справи,   безпідставність заявленого клопотання та  можливість розгляду справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. 
Зокрема, апеляційний суд звертає увагу, що на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 надав довідку  відповідно до якої він 13.07.2020 року  з 09.00 до 11.30 знаходився на прийомі у стоматолога з приводу лікування 46 зуба. Загострення гранулюючого парадантиту.  Однак, вищевказана довідка суперечить даним на які посилався ОСОБА_1 в клопотанні про відкладення розгляду справи та в якому стверджував, що перебуває на лікарняному з 09.07.2020 року, копію якого зможе надати після амбулаторного лікування.
Суд першої інстанції визнав, що дії ОСОБА_1 мають ознаки недобросовісного користування наданими правами, зокрема правом на відкладення розгляду справи з метою уникнення адміністративної відповідальності.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що в своєму рішенні по справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав на те, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що його безпосередньо стосуються, утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під зловживанням правом, як матеріальним, так і процесуальним, необхідно розуміти таке його використання, яке спрямоване на боротьбу із закладеним у ньому ж позитивним регулятивним потенціалом, в тому числі, що суперечить принципу правової визначеності. 
Апеляційний суд вважає, що вищевказані обставини та процесуальна поведінка особи, яка притягалась до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 протягом розгляду справи в суді першої інстанції дозволили суду прийти до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для встановлення факту  зловживання правом на відкладення розгляду справи та дозволяли розглянути справу без їх участі.
Апеляційний суд вважає, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності повинна добросовісно використовувати надані їй процесуальні права, не зловживати ними та зобов`язана демонструвати готовність брати участь у судовому розгляді і утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби, передбачені законом для прискорення процедури слухання.
Разом з тим, вищевказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 неодноразово не з`явився в судове засідання суду першої інстанції, намагаючись затягнути розгляд справи з метою перешкоджання ухваленню несприятливого для себе судового рішення, використовуючи надані процесуальні права всупереч інтересам забезпечення справедливого та неупередженого правосуддя у розумний строк. 
За своїм значенням принцип диспозитивності не є абсолютним, тому він не може служити виправданням безпідставного здійснення процесуальних прав, не пов`язаних з метою реального захисту своїх інтересів у встановленому законом порядку. 
Вказані дії, спрямовані на зловживання процесуальними правами, хоч і виглядають як дії, спрямовані на повне та всебічне дослідження обставин справи або захист порушеного права, однак по суті були спрямовані на деструктивність судового розгляду. 
Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що встановлення діючим законом скороченого строку щодо можливості накладення адміністративного стягнення провокує осіб, які притягаються до адміністративної відповідальності на зловживання своїм правом на відкладення розгляду справи та навмисне затягування розгляду справ з метою уникнення адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення. 
Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини адміністративного правопорушення, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_1 та призначив йому справедливе стягнення, яке відповідає особі правопорушника та характеру вчиненого правопорушення.
Постанова суду відповідає вимогам ст.283 КУпАП, і містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідність за дане правопорушення та прийняте по справі рішення.
Винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення та долученими до нього відеозаписами з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.

Зокрема, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №233310 від 14.04.2020 року водій ОСОБА_1 14 квітня 2020 року о 17 год. 30 хв. в с. Угринів по вул. Калуське Шосе, 3-А керував транспортним засобом ВАЗ 21730 номерний знак НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота, нечітка мова, від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився в присутності двох свідків. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Вказаний протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою – поліцейським СРПП №1 Тисменицького ВП ГУНП старшим сержантом поліції Човган В.І., з заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст.256 КУпАП, протокол підписаний уповноваженою особою та особою, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 
ОСОБА_1 було роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст.63 Конституції України, ст.268 КУпАП та повідомлено про розгляд справи у Тисменицькому суді. 
В протоколі зазначені свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із зазначенням місця їх проживання та їх власноручними підписами.
ОСОБА_1 в графі протоколу власноручно написав пояснення по суті вчиненого ним правопорушення, що він визнає вину і більше такого не повториться.
Посвідчення водія у ОСОБА_1 було вилучено та видано тимчасовий дозвіл на керування транспортними засобами.
В протоколі про адміністративне правопорушення міститься підпис ОСОБА_1 про ознайомлення із змістом протоколу.
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що долучені до протоколу про адміністративне правопорушення письмові пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4   не можна вважати належними та допустимими доказами, оскільки вони не були очевидцями того, що саме він керував транспортним засобом, а також вони не були допитані в судовому засіданні суду першої інстанції. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що зі змісту вищевказаних письмових пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4   (а.с.4-5), які долучені до протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що вони підтверджують, що в їхній присутності водій ОСОБА_1 відмовився пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі ОНД в м. Івано-Франківську. 
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на показання вищевказаних свідків, оскільки останні не допитувались у судовому засіданні . 
Разом з тим, письмові пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є достатньо вагомими і не мають вирішального значення для вирішання питання про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки сукупність інших доказів разом із відеозаписом, яким зафіксовано вчинення адміністративного правопорушення, дозволяють повно та об`єктивно встановити  обставини, які мають істотне значення для розгляду справи по суті.  
Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що він не погоджується із діями працівників поліції, оскільки останні порушили встановлений законом порядок огляду водіїв на стан алкогольного сп`яніння та вважає протокол про адміністративне правопорушення та долучені до нього відеозаписи з нагрудних камер працівників поліції неналежними та недопустимими доказами. 
Зокрема, відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.
Зокрема, зі змісту відеозапису з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції на неодноразові пропозиції працівника поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного приладу Алкотест Драгер та в медичному закладі ОСОБА_1 не погодився.
Вказаний відеозапис надає можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, оскільки на ньому зафіксовано, як водій ОСОБА_1 відмовляється на пропозицію працівника поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу поліцейським за допомогою спеціального технічного засобу  та в  медичному закладі. 
В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 погодився з тим, що вказаним відеозаписом зафіксовані обставини, які пов`язані із звинуваченням його у вчиненні адміністративного правопорушення, однак вважав, що він не відмовлявся від проходження огляду у медичному закладі. 
Разом з тим, вищевказаним відеозаписом доволі чітко зафіксовано, як водій ОСОБА_1 на пропозицію поліцейського пройти огляд на стан сп`янінням у медичному закладі відповідає  категоричною відмовою. 
Так, відповідно до вимог ст. 266 ч. ч. 2, 3 КУпАП огляд водія на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, проводиться з використанням спеціальних технічних засобів поліцейським у присутності двох свідків. 
У разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.
Таким чином, діючий закон дозволяє водію відмовитись від проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів і така відмова не утворює складу адміністративного правопорушення. 
Однак, у цьому випадку водій транспортного засобу зобов`язаний пройти огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння в  закладах охорони здоров`я.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до вказаного закону  присутність двох свідків є обов`язковою тільки при проведенні огляду на стан алкогольного сп`яніння  поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів і не є обов`язковою у разі відмови водія пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку. 
Факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу  поліцейським або в медичному закладі встановлюється судом на підставі доказів, які досліджені та оцінені судом  за внутрішнім переконанням. 
З долучених до протоколу про адміністративне правопорушення відеозаписів з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції. вбачається, що ОСОБА_1   на пропозицію працівника поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного приладу Алкотест Драгер та в медичному закладі не погодився. 
Суд першої інстанції обґрунтовано визнав вищевказані відеозаписи належним та допустимими доказами, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяють повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення. 
Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. 
Пункт 1.3 ПДР України зобов`язує учасників дорожнього руху знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
У разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння  або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
При цьому, згідно диспозиції даної частини статті, для настання адміністративної відповідальності, особа, яка керує транспортним засобом може відмовитись від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції  тільки за наявністю обставин, які передбачені ст.17 КУпАП.
Так, диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Зі змісту доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що він вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки в протоколі про адміністративне правопорушення зазначені суперечливі данні щодо місця складання протоколу про адміністративне правопорушення. В протоколі зазначено, що він керував  транспортним засобом за адресою  «Калуське шосе, 3 А в с. Угринів», а сам протокол складався уже за іншою адресою «Калуське шосе 1 Д в с. Угринів». При цьому в протоколі не зазначено в якому саме адміністративному районі Області це відбулось, адже с. Угринів є в  Калуському районі та в Тисменицькому районі Івано-Франківської області, а також і в Підгаєцькому районі Тернопільської області. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що вказані доводи апелянта не впливають на суть обвинувачення, яке полягає в тому, що водій ОСОБА_1 звинувачується в тому, що відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.
В апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 стверджував, що неодноразово повідомляв поліцейським про те, що він не керував транспортним засобом, оскільки автомобіль був в несправному стані і він чекав на іншого водія.
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що він не керував транспортним засобом і не може бути суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, оскільки вказані доводи спростовуються сукупністю доказів досліджених судом.
Зокрема, при вирішенні цього питання суд приймає до уваги, що вищевказані доводи  вперше наведені ОСОБА_1 тільки в апеляційній скарзі та під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. При цьому, останній не вказує іншу особу, яка керувала транспортним засобом, не заперечує того, що є власником автомобіля марки ВАЗ 21730 номерний знак НОМЕР_1 , яким користується тривалий час. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 не вказував на те, що він не керував транспортним засобом і надав пояснення в яких повністю визнав вину у вчиненні правопорушення, що свідчить про непослідовність його позиції, викликає недовіру до його доводів та вказує на їх неправдивість. 

Таким чином, сукупність досліджених судом доказів поза розумним сумнівом свідчить про те, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом с ознаками алкогольного сп`яніння відмовився від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене  ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Апеляційний суд вважає, що обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.
Суд першої інстанції, враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, призначив ОСОБА_1 справедливе стягнення, яке відповідає вимогам закону.
З огляду на наведене підстав для скасування постанови не вбачається.
Керуючись ст.294 КУпАП,-
                                                   п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 липня 2020 року щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Івано-Франківського
Апеляційного суду                                                                     О.П. Васильєв