ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6517/20 Справа № 203/279/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря - Мамедової О.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи – ОСОБА_2 , Центральний відділ державної виконавчої служби у м.Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), про визнання неправомірними та скасування постанов державного виконавця,–

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року скаржникзвернувся до суду першої інстанції з вищезазначеною скаргою, обґрунтовуючи її тим, що постановою від 01.06.2009 року було відкрито виконавче провадження №13089790 з примусового виконання виконавчого листа №2-1387, виданого 24.03.2009 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини до повноліття дитини. В подальшому, відповідно до рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26.01.2018 року у цивільній справі №203/2391/17 аліменти було визначено в розмірі 1/5 частини від усіх доходів боржника. 09.01.2020 року через уповноваженого представника та його ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження стало відомо про те, що 21.01.2019 року державним виконавцем Центрального ВДВС у м.Дніпрі було винесено постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, виїзду за межі України, у праві користування зброєю, транспортними засобами, а також постанову про арешт майна боржника. Підставою для винесення вказаних постанов стала заборгованість зі сплати аліментів в сумі 31605 грн. 62 коп., що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Заперечуючи проти правомірності вказаних постанов скаржник зазначив, що з урахуванням положень ст.58 Конституції України норми ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» можуть бути застосовані до тих випадків, що будуть виникати після набрання чинності вказаною нормою 28.08.2018 року. На заборгованість по сплаті аліментів, яка існувала у боржника до 28.08.2018 року її розмір та тривалість накопичення, вказана новація законодавства не розповсюджується. Існуючи станом на 28.08.2018 року заборгованість не може впливати і враховуватись при визначені підстав для застосування державним виконавцем положень ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до розрахунку заборгованості в липні 2018 року він сплатив аліменти в сумі 1550 грн., в серпні в сумі 1550 грн., в жовтні в сумі 1555 грн., в грудні в сумі 1560 грн. Таким чином, з серпня 2018 року (з дати дії даного закону) він не платив аліменти лише за вересень та листопад 2018 року, що в сукупності становить два місяці, а не чотири, як встановлено в ст.71 Закону України «Про виконавче провадження». 
На підставі викладеного скаржник просив суд визнати неправомірними та скасувати постанови державного виконавця від 21.01.2019 року; поновити строк на їх оскарження, як пропущений з поважних причин. 
Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду,  ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій він посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що про винесення оскаржуваної постанови ОСОБА_1 фактично дізнався після ознайомлення його уповноваженого представника з матеріалами виконавчого провадження 09.01.2020 року. Скарга була подана ОСОБА_1 до суду засобами поштового зв`язку 20.01.2020 року.
З огляду на те, що 18 та 19 січня 2020 року були вихідними днями, суд дійшов висновку, що скарга була подана без пропуску встановленого ст.449 ЦПК України процесуального строку та не вбачає підстав для вирішення питання про його поновлення відповідно до заявленого скаржником клопотання.
Судом встановлено, що в Центральному відділі державної виконавчої служби у м.Дніпрі перебуває виконавче провадження №13089790 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 24.03.2009 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська у цивільній справі №2-1387/09, про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини в розмірі 1/3 частини від усіх видів доходів боржника до повноліття дитини.
Відповідно до рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26.01.2018 року у цивільній справі №203/2391/17 розмір присуджених до стягнення з ОСОБА_1 аліментів було зменшено до 1/5 частини від усіх видів доходів боржника.
Відповідно до розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31.12.2018 року заборгованість боржника по сплаті аліментів складала 31611 грн. 62 коп.
У відповідності до ст.ст. 11,56,71 Закону України «Про виконавче провадження» 21.01.2019 року державним виконавцем було винесено постанови про арешт майна боржника; про встановлення тимчасового обмеження у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України; про встановлення тимчасового обмеження у праві полювання; про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.
Згідно витребуваних судом матеріалів виконавчого провадження №13089790 суд встановив, що боржник ОСОБА_1 був обізнаний про відкриття вказаного виконавчого провадження, про що свідчить наявна в матеріалах заява останнього від 29.05.2009 року.
Крім того, суд встановив, що ОСОБА_1 протягом 2018 року частково сплачував аліменти, що також свідчить про обізнаність боржника про наявність на виконанні виконавчого листа та розміру присуджених аліментів.
Судом встановлено, що на час винесення державним виконавцем оскаржуваних постанов від 21.01.2019 року у боржника ОСОБА_1 дійсно існувала заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 31611 грн. 62 коп., який перевищував суму відповідних платежів за чотири місяці.
Наявність вказаної заборгованості та її розмір не заперечувались ОСОБА_1 у поданій скарзі та його представником під час розгляду справи в суді.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до закону, а тому мав підстави для застосування заходів примусового виконання рішення відповідно до ст.56, ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження». Суд також зазначив, що врахування заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла у боржника за період до набрання чинності Законами України №2234-VIII від 07.12.2017 року та №2475-VІІІ від 03.07.2018 року, якими внесено зміни до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», не можна розцінювати як надання цій нормі зворотної сили. Також суд врахував, що підстави для зняття арешту з майна боржника та тимчасових обмежень, визначені, відповідно, ст.59 та ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» на теперішній час також відсутні, оскільки згідно розрахунку, що міститься в матеріалах виконавчого провадження, вбачається, що заборгованість, яка існувала у боржника на час винесення оскаржуваних постанов, не тільки не зменшилась, а значно збільшилась та станом на січень 2020 року складає 56787 грн. 42 коп. 
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що на момент винесення оскаржуваних постанов наявність заборгованості по сплаті аліментів не була підставою для притягнення до відповідальності ОСОБА_1 згідно ЗУ “Про виконавче провадження”. Вважає, що чотирьохмісячний строк сукупної заборгованості по сплаті аліментів слід обчислювати, починаючи саме з 28.08.2018, законні підстави для поширення дії ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» на заборгованість, яка існувала до 28.08.2018, відсутні. Апелянт вказує, що при винесенні постанов державний виконавець не врахував дію Закону в часі, безпідставно поширивши його дію на відносини, які існували до набрання ним чинності,чим погіршив становище боржника у виконавчому провадженні.
Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта з наступних підстав. 
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.07.2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. 
Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1 ст.5вказаного Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»
Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про виконавче державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч.4 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції, що діяла на момент винесення оскаржуваних постанов) передбачено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; подання заяви стягувачем або боржником; надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи-підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; закінчення виконавчого провадження.
Згідно ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на 21.01.2019 року) було встановлено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолодженою зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. 
Крім того, ч.ч.1-3 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Як було встановлено судом першої інстанції, на час винесення державним виконавцем оскаржуваних постанов від 21.01.2019 року у боржника ОСОБА_1 дійсно існувала заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 31611 грн. 62 коп., який перевищував суму відповідних платежів за чотири місяці.
Колегія суддів звертає увагу на те, що розмір вказаної заборгованості не заперечувався ОСОБА_1 . 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у державного виконавця підстав для застосування заходів примусового виконання рішення відповідно до ст. 56, ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження».
Безпідставними є доводи апелянта про те, що при винесенні постанов державний виконавець не врахував дію Закону в часі, безпідставно поширивши його дію на відносини, які існували до набрання ним чинності,чим погіршив становище боржника у виконавчому провадженні, з огляду на наступне.
Законом України №2234-VIII від 07.12.2017 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», який набрав чинності 06.02.2018 року було внесено зміни до ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» щодо права державного виконавця за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, винести постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
Законом України №2475-VІІІ від 03.07.2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28.08.2018 року, було внесено зміни в ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» в частині визначення розрахунку заборгованості по аліментам, що дає підстави для застосування тимчасових обмежень, яка згідно змін стала визначатись виходячи із сукупного розміру такої заборгованості, яка перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці.
Частиною 4 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що строк для застосування обмежень, передбачених ч.9 ст.71 цього Закону обчислюється з наступного робочого дня після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а не з дня набрання чинності Законами України №2234-VIII від 07.12.2017 року та №2475-VІІІ від 03.07.2018 року.
Таким чином, врахування заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла у боржника за період до набрання чинності Законами України №2234-VIII від 07.12.2017 року та №2475-VІІІ від 03.07.2018 року, якими внесено зміни до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», не можна розцінювати як надання цій нормі зворотної сили.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що державний виконавець, який діяв виключно в межах своїх повноважень та вимог Закону України «Про виконавче провадження», зобов`язаний вживати заходів щодо примусового виконання рішення, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Встановивши, що за боржником рахується заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, розмір якої перевищує сукупну суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець правомірно виніс постанови від 21.01.2019 р. відносно ОСОБА_1 до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що державний виконавець при винесенні оскаржуваних постанов діяв в межах наданих йому законом повноважень, відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які суд правильно застосував.
       Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
       Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
       Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а ухвала суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         О.П. Варенко

                                                                        О.В. Лаченкова