П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 серпня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/838/20	
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому просив:
-                    визнати протиправною бездіяльність щодо відмови провести перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України Миколаївському обласному військовому комісаріаті в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року та зобов`язати здійснити такий перерахунок та виплату;
-                    зобов`язати при проведенні перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення врахувати базовий місяць з моменту зарахування до списків особового складу частини та встановлення посадового окладу – січень 2014 року;
-                    зобов`язати виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум при звільненні по день фактичного розрахунку.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач указував, що в період проходження ним військової служби, виплата індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по лютий 2018 року відповідачем не здійснювалася.
Застосування Миколаївським обласним військовий комісаріатом до спірних правовідносин роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року №248/3/9/1/2,  яким передбачено ненарахування індексації грошового забезпечення військовослужбовцям до окремого роз`яснення, позивач вважає неприпустимим, оскільки це порушує його право на забезпечення достатнього життєвого рівня та отримання такої виплати, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Обґрунтовуючи вимоги щодо врахування для виплати індексації базового місяця – січень 2014 року, позивач зазначає, що останнє збільшення посадового окладу відбулось у січні 2014 року, а тому саме цей місяць необхідно враховувати як базовий.

Щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач вказує, що таке право передбачене статтею 117 КЗпП України у випадку  непроведення  остаточного розрахунку при звільненні, а саме: не виплачено індексацію грошового забезпечення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України,  за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, зобов`язав нарахувати таку індексацію та виплатити її,  враховуючи базовий місяць лютий 2014 року.
В задоволенні інших позовних вимог суд відмовив.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про обов`язок суб`єкта владних повноважень проводити індексацію грошових доходів громадян, для підтримання гарантій соціальної захищеності. Ненарахування та невиплата позивачу індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року є, на думку суду першої інстанції,  порушенням вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

При цьому суд вважав, що базовий місяць нарахування індексації грошового забезпечення повинен бути лютий 2014 року, оскільки саме в цьому місяці відбулось підвищення посадового окладу позивача.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про виплату середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум при звільненні по день фактичного розрахунку суд першої інстанції,  не навів правових підстав для відмови в її задоволенні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позову про виплату середнього заробітку, за весь час затримки належних виплат при звільненні по день фактичного розрахунку, в апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Обґрунтування апеляційної скарги зводиться до того, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ст. 117 КЗпП України, за невиплату індексації грошового забезпечення при звільненні військовослужбовця, тобто за невиконання обов`язку провести повний розрахунок з особою, що звільняється.

Миколаївський обласний військовий комісаріат, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, зазначає про те, що норми законодавства про працю не поширюються на військовослужбовців, адже відсутнє законодавче підґрунтя для ототожнення та застосування вимог трудового законодавства до законодавства про проходження військової служби. Тому, на думку відповідача, встановлена приписами статей 116, 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні до таких правовідносин не застосовується.
Поряд з цим, відповідач звертає увагу, що  прийняття судового рішення за даним спором,  унеможливлює застосування до спірних правовідносин приписів  статті 116 та 117 КЗпП України,  адже у роботодавця існує обов`язок  виконати судове рішення на користь позивача. 

ІНФОРМАЦІЯ_2 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в частині задоволення вимог,  покликаючись, в апеляційній скарзі,  на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати  та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, скаржник зазначив, що керувався роз`ясненнями Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року №248/3/9/1/2, відповідно до яких, пропоноване не нараховувати індексацію грошового забезпечення військовослужбовцям, до окремого роз`яснення.

Далі апелянт стверджує про те, що для виплати індексації з січня 2016 року по лютий 2018 року фінансового ресурсу в Міністерстві оборони України не було, що на його думку, дає підстави для висновку, що проведення індексації перебуває в прямій залежності від фінансових ресурсів відповідних бюджетів та не може виходити за їх межі.
До того ж, як пояснював скаржник, Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078), не передбачений механізм нарахування та виплати індексації за попередні періоди, а тому підстави для нарахування та виплати індексації відсутні.

Позивач, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначає про її необґрунтованість та вважає її такою, що складена формально, без врахування фактичних обставин справи.
Так, позивач наполягає на тому, що його право на виплату індексації грошового забезпечення, передбачене Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», а тому таке право не може бути обмежене, з посиланням на роз`яснення Міністерства оборони України та відсутність відповідного фінансування.

Ураховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи, які не оспорюються та визнаються сторонами.

Позивач у період з 1993 року по 30.09.2019 року проходив військову службу у Збройних Силах України.
Під час проходження військової служби позивач не отримував індексацію грошового забезпечення, а саме: за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.
23.08.2019 року наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) № 346 позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до п.2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).
Відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 30.09.2019 року № 238 з 30.09.2019 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлено на військовий облік до Центрального районного військового комісаріату м. Миколаєва.

08.08.2019 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із запитом про надання інформації, в якому просив, зокрема, повідомити про причини невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.
Листом від 15.08.2019 року № 4/5070 відповідач надав відповідь, що індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року не виплачувалась, у зв`язку з відсутністю фінансування та відповідно до наданого Департаментом фінансів Міністерства оборони України роз`яснення від 04.01.2016 року № 248/3/9/1/2. 

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляцій, з огляду на таке.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 про відсутність у позивача права на виплату індексації грошового забезпечення, у зв`язку з неналежним фінансуванням Міністерством оборони даних виплат, колегія дійшла таких висновків.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з ч.1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі – Закон №2232) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі – Закон №2011) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Зокрема, ч.3 ст. 9 Закону №2011 встановлює, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі №?9-рп/2013 зроблений висновок, що кошти на індексацію спрямовані на підтримання достатнього життєвого рівня громадян у зв`язку зі зростанням цін на товари та послуги.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі – Закон №1282) (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
У статті першої даного Закону відзначено, що це механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Статтею 2 Закону №1282 унормовано, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до статей 4, 6 Закону №1282 індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян, законами України встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078).
Відповідно до п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується із 01 грудня 2015 року).
Отже, наведена норма безпосередньо не пов`язує індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації, що спростовує доводи ІНФОРМАЦІЯ_1 про правомірність їх дій у ненарахуванні індексації та відсутності на це права позивача її отримати за попередні періоди.

Слушно зауважити, що такий правовий висновок побудований на позиції Верховного Суду, висловленої у рішенні від 16 квітня 2020 року, в подібній справі №?822/3307/17, де вирішувалося питання про обов`язок нарахувати та виплатити індексацію за період з 1 липня 2015 року до 1 серпня 2017 року під час проходження військової служби. Зокрема, суд касаційної інстанції зазначив, що ненарахування та невиплата позивачу індексації грошового забезпечення у зв`язку з відсутністю бюджетного фінансування є протиправним, адже сума індексації є складовою грошового забезпечення і підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У світлі викладеної норми важливим є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року, де зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення).
Ураховуючи викладене, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо дефіциту бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Не приймає суд апеляційної інстанції до уваги  і доводи ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  що  роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року № 248/3/9/1/2  є обов`язковими для виконання, оскільки не можна реалізовувати вимоги документів роз`яснювального характеру, які суперечать законодавчим актам. 
Доводи   ІНФОРМАЦІЯ_1 , що базовий місяць для нарахування індексації грошового забезпечення є  січень 2016 року, оскільки він застосовується для її нарахування та виплати з березня 2018 р., суд відхиляє, оскільки це не стосується предмету спору. 

Колегія суддів вважає правильним  застосування судом першої інстанції базового місяця нарахування індексації грошового забезпечення – лютий 2014 року, з огляду на таке.

Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.
Як вбачається з архівної довідки щодо грошового забезпечення з військової частини НОМЕР_1 від 12.12.2019 року (а.с.33) у лютому 2014 року відбулось підвищення посадового окладу до 1397 грн.
У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що базовий місяць нарахування індексації грошового забезпечення повинен бути лютий 2014 року.
Є таким, що не заснований на приписах законодавства довід скаржника про те, що визначення базового місяця для нарахування та виплати індексації залежить від того,  де проходив військову службу позивач.  Стверджуючи про те, що збільшення посадового окладу позивача відбулося при проходження військової служби в ВЧ НОМЕР_1 , скаржник робить висновок про відсутність у нього підстав для нарахування індексації з урахуванням даного базового місяця.  В той же час, скаржник не аргументує, яким законодавством це передбачено.

Переходячи до доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка подана в частині відмови судом першої інстанції у виплаті середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку, колегія суддів вважає необхідним зазначити таке.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці.
Разом з тим, спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Отже, безперечним є висновок, що трудове законодавство у питаннях, які не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців, тому доводи відповідача про зворотне, не приймаються до уваги.

Колегія суддів поділяє позицію позивача, що відповідно до ч.2 ст. 117 КЗпП України, він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення, з огляду на таке.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Такий правовий висновок побудований на постанові Великої Палати Верховного Суду (справа №821/1083/17).
Аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.  Стягнення повинно відповідати  принципу розумності, справедливості та пропорційності.

Роз`яснюючи наведені принципи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20.05.2020 року, справа №816/1640/17).

Ураховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що підтверджено право позивача на отримання індексації грошового забезпечення, колегія суддів вважає, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ч.1 ст. 117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку..

Суд апеляційної інстанції, розраховуючи  суму середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення, виходить з такого.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі – Порядок №100).
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Так, згідно довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні повні два календарні місяці перед звільненням – липень-серпень 2019 року складає 34  688,44 грн.
Середньоденний заробіток позивача становить 791,89 грн. (34  688,44 грн поділити на 44 робочих дні).

Період затримки слід вважати з дати виключення позивача зі списків особового складу з 30 вересня 2019 року по дату прийняття рішення судом апеляційної інстанції (20.08.2020 року). У цей період було 223 робочих дні, а тому, середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки становить 175  806,51 грн. (223 х 788,37 = 175  806,51).

До того ж, колегія суддів дослідила довідку-розрахунок індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року та встановила,  що до виплати належить 48  472,60 грн, що майже вчетверо є меншим ніж сума виплати середнього заробітку за несвоєчасну виплату такої індексації (175  806,51 грн.).

Суд апеляційної інстанції, для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення враховує тривалість строку між звільненням позивача з військової служби і, відповідно, непроведенням з ним повного розрахунку (вересень 2019 року), та зверненням до суду з даним позовом (лютий 2020 року), що становить майже п`ять місяців, співмірність ймовірного розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні працівника та заявлених позивачем до виплати сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що сума виплати середнього заробітку за несвоєчасну виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення має становити 20  000 грн.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення належить скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Даним порушенням, на думку суду апеляційної інстанції, є відсутність мотивів, за якими позивачу відмовлено  у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас п.2 ч.5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, відсутні підстави для касаційного оскарження даного рішення.

Керуючись статтями 308, 311, 317, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – скасувати в частині відмови в задоволенні позову про зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум при звільненні по день фактичного розрахунку.
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум при звільненні по день фактичного розрахунку – задовольнити частково.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (код за ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення в сумі 20  000 (двадцять тисяч) грн.
У задоволенні вимог про виплату середнього заробітку в повному обсязі за час затримки повного розрахунку при звільненні – відмовити.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України Миколаївському обласному військовому комісаріаті в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року та зобов`язання провести її перерахунок та виплату, враховуючи базовий місяць лютий 2014 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 21.08.2020 року.