ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" вересня 2020 р.                               Справа№ 910/15988/16
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Агрикової  О.В. 
          Чорногуза М.Г. 
  при секретарі судового засідання Найченко А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Заступника прокурора міста Києва 
на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 
у справі №910/15988/16 (суддя Босий В.П.) 
за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Київської міської ради
до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В»;
     2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп»;
     3. Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 
    1. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войнарська Ірина Анатоліївна;
    2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВЕСТ ПАРТНЕРИ» 
про визнання недійсними договорів та зобов`язання вчинити дії
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,
ВСТАНОВИВ:
Заступник керівника Київської місцевої прокуратури №3 (далі також - прокурор) в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі також - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» (далі - ТОВ «Преско-В», відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» (далі - ТОВ «Авалон Комерц Груп», відповідач-2) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» (далі - ТОВ «Аурум Інвест», відповідач-3), в якому просив:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011, а саме, нежитлової будівлі торгівельного призначення площею 260,10 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Оноре де Бальзака, 12а, м. Київ, вартістю 112  350,00 грн, укладений між ТОВ «Преско-В» та ТОВ «Авалон Комерц Груп», посвідчений 29.12.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за № 8376;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015, а саме, нежитлової будівлі торгівельного призначення площею 260,10 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Оноре де Бальзака, 12а,  м.  Київ, укладений між ТОВ «Авалон Комерц Груп» та ТОВ «Аурум Інвест», посвідчений 25.07.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнаровською І.А.;
- зобов`язати ТОВ «Аурум Інвест» повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 260,10 кв.м по вул. Оноре де Бальзака, 12а у Деснянському районі м. Києва, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівлі і споруд. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані договори  підлягають визнанню недійсними відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 203, ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з огляду на те, що ТОВ «Преско-В» оформило право власності на нежитлову будівлю на підставі неіснуючого рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали останнього від 10.11.2010 у цивільній справі № 2-391/08, а тому цей об`єкт нерухомості було незаконно відчужено за вказаними договорами.
За твердженням прокурора, зазначена нежитлова будівля є самочинно збудованою, а саме, без дозвільних документів на право виконання будівельних робіт, без належно затвердженого проєкту будівництва та на земельній ділянці, що не була відведена ТОВ «Преско-В» для будівництва.
Крім того, прокурор вказував на те, що оскільки Київська міська рада не приймала рішення про надання спірної земельної ділянки в користування ТОВ «Преско-В» чи іншим юридичним особам, така земельна ділянка вважається самовільно зайнятою та знаходиться у незаконному користуванні ТОВ «Аурум Інвест», а тому відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) підлягає поверненню власнику - Київській міській раді з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд, розташованих на ній.
Ухвалою від 30.08.2016 залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войнарську Ірину Анатоліївну (далі - третя особа-1) та Товариство з обмеженою відповідальністю «ІННОВЕСТ ПАРТНЕРИ» (далі - ТОВ «ІННОВЕСТ ПАРТНЕРИ», третя особа-2).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.06.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2017, позов задоволено повністю, визнано недійсними договори купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011 та від 25.07.2015, зобов`язано ТОВ «Аурум Інвест» повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 260,10 кв.м по вул. Оноре де Бальзака, 12а у Деснянському районі м. Києва, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд, та здійснено розподіл судових витрат. 
Постановою Вищого господарського суду України від 13.12.2017 у справі №910/15988/16 скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2017, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Скасовуючи рішення попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції зазначив, що суди дійшли помилкового висновку, застосувавши до спірних правовідносин приписи ч. 1 ст. 379 ЦК України, та дійшли невірного висновку стосовно того, що спірний об`єкт є самочинно збудованим; висновки судів про те, що TOB «Преско-В» є неналежним землекористувачем спірної земельної ділянки є передчасними з огляду на те, що відповідач-1 до моменту продажу вказаного об`єкту нерухомого майна був належним користувачем вказаної земельної ділянки, вживав усіх необхідних дій для оформлення права користування такою земельною ділянкою, сплачував земельний податок; передчасними є висновки судів про неіснування рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали від 10.11.2010 у цивільній справі № 2-391/08 за позовом TOB «Преско-В» до ОСОБА_1  про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, оскільки листи, на які посилаються суди попередніх інстанцій, не можуть бути належним та допустимим доказом підроблення вищевказаних судових рішень, а отже, не повинні братися господарським судом до уваги, оскільки підроблення таких рішень може доводитися іншими засобами доказування, зокрема в рамках кримінального провадження.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі №910/15988/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання оспорюваних договорів недійсними, суд виходив з того, що під час нового розгляду ані прокурором, ані позивачем не надано жодного нового належного та допустимого доказу на підтвердження факту підроблення рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали від 10.11.2010 у цивільній справі №2-391/08, і проти збирання таких доказів, зокрема, шляхом проведення відповідної експертизи, прокурор та позивач заперечували; ані прокурором, ані позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, з якими закон пов`язує нікчемність правочину внаслідок порушення публічного порядку (ст. 228 ЦК України), а також обставин, з якими положення статей 203, 215 ЦК України пов`язують можливість визнання оспорюваних договорів недійсними.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ТОВ «Аурум Інвест» повернути Київській міській раді спірну земельну ділянку, суд зазначив, що право власності на об`єкт нерухомого майна було зареєстровано за TOB «Преско-В» у встановленому законодавством України порядку, відтак, після такої реєстрації у відповідача-1 виникло право власності на такий об`єкт, а тому вказаний об`єкт нерухомого майна не можна розглядати, як об`єкт самочинного будівництва, що виключає можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття; знесення нерухомого майна є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності; у матеріалах справи відсутні будь-які докази своєчасного реагування та притягнення контролюючими органами за використанням і охороною земель у місті Києві щодо вжиття заходів, передбачених законодавством України по відношенню до відповідача-3 з підстав самовільного будівництва нерухомого майна на спірній земельній ділянці; зобов`язання ТОВ «Аурум Інвест» в примусовому порядку звільнити земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель та споруд, фактично означає знесення належного відповідачеві-3 на праві власності майна; ТОВ «Аурум Інвест» не є особою, до якої в розумінні ст. 212 ЗК України  та 376 ЦК України може бути пред`явлена вимога про знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки у придатний до використання стан, оскільки таке товариство придбало вже збудоване майно за відплатним правочином.
Крім того, суд першої інстанції вказав, що з огляду на відмову у задоволенні позову з підстав відсутності порушеного права держави в особі Київської міської ради питання щодо застосування строків позовної давності та наслідків її спливу судом не вирішується.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Заступник прокурора міста Києва звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права (ст.  ст.  116, 125, 126, 152, 212 ЗК України, ст. ст. 215, 216, 236, 228, 375, 376, 376 ЦК України), а також з порушенням норм процесуального права (ст.  ст.  73, 77, 78, 79 ГПК України), що відповідно до ст. 277 ГПК України є підставою для його скасування.
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор наголошував на  тому, що в межах даної господарської справи ним не доводиться факт підроблення судового рішення, а підтверджується факт його неіснування, тобто те, що справа за участю ТОВ «Преско-В» про визнання права власності на нерухоме майно Гребінківським районним судом Полтавської області не розглядалась та відповідне рішення іменем України не приймалось; судом проігноровано правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 №910/15993/16 та Вищого господарського суду України від 22.03.2017 №910/15992/16 в аналогічних справах за участю тих самих сторін, згідно з якими суди дійшли висновку про доведеність прокурором факту неіснування рішення Гребінківського районного суду Полтавської області з огляду на інформацію районного суду про те, що справи за участю ТОВ «Преско-В» про визнання права власності не розглядались; суд дійшов помилкового висновку про недоведеність факту неіснування вказаного рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали від 10.11.2010 у цивільній справі № 2-391/08; судом не враховано, що державна реєстрація не є підставою набуття права власності, а є засвідченням державою вже набутого особою права власності, відтак, безпідставним є ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації; в силу ч. 2 ст. 376 ЦК України ТОВ «Преско-В» не набуло право власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008, навіть у разі його наявності; матеріалами справи підтверджується, що Київською міською радою рішення щодо передачі спірної земельної ділянки для будівництва нежитлової будівлі не приймалося, документи, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, не видавались та не реєструвались, в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти не приймались, та за вказаною адресою проектна документація на проведення будівельних робіт не погоджувалась та до містобудівного кадастру не вносилась; судом не взято до уваги, що спірний об`єкт нерухомості є самочинним та право власності на нього в силу ч. 2 ст. 376 ЦК України у ТОВ «Преско-В» не виникло, а відтак, таке неіснуюче право щодо об`єкта нерухомості не породжує прав власника щодо розпорядження майном, зокрема, продажу третім особам.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2019 у складі колегії суддів: головуючого судді Скрипки І.М., суддів Михальської Ю.Б., Тищенко А.І. відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 18.04.2019.
Відповідач-1 скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач-1 вказував на те, що листи Голови Гребінківського районного суду Полтавської області, на які посилається прокурор на підтвердження своїх доводів, не є належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами того, що таких рішень Гребінківського районного суду Полтавської області у справі №2-391/08 не існує; обліково-статистична картка, на яку посилається прокурор, не може вважатися достовірним доказом, з огляду на невірність інформації, яка у ній зазначена; оскільки право власності на об`єкт нерухомого майна було зареєстровано за ТОВ «Преско-В» у встановленому законодавством України порядку і відповідно після такої реєстрації у відповідача-1 виникло право власності на такий об`єкт, останній не можна розглядати як об`єкт самочинного будівництва; в разі, якщо прокурор вважає рішення Гребінківського районного суду Полтавської області у справі № 2-391/08 незаконними, він не позбавлений можливості їх оскаржити у встановленому порядку шляхом подання апеляційної та касаційної скарги; вказані прокурором обставини щодо відсутності дозвільної документації при будівництві об`єкта нерухомого майна не повинні досліджуватись в рамках даної господарської справи; ТОВ «Преско-В» до моменту продажу спірного об`єкта нерухомого майна було належним користувачем земельної ділянки, оскільки сплачувало земельний податок за таке землекористування та відкрито нею користувалося.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2019 заяву судді Скрипки І.М. про самовідвід у справі №910/15988/16 задоволено, матеріали справи №910/15988/16 передано на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду.
Згідно з Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2019 апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі №910/15988/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів ОСОБА_4, Пономаренка  Є.Ю.
На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/1099/19 від 02.05.2019, у зв`язку з перебуванням судді Пономаренка Є.Ю. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/15988/16.
Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 02.05.2019 вищевказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів ОСОБА_4, Дикунської С.Я.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2019 апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі №910/15988/16 прийнято до провадження вищевказаним складом суду, розгляд апеляційної скарги призначено на 12.06.2019.
Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду 11.06.2019 від третьої особи-1 надійшло клопотання про розгляд справи без її участі.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2019 у розгляді справи №910/15988/16 оголошено перерву до 28.08.2019.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.08.2019 зупинено апеляційне провадження у справі №910/15988/16 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи  №587/430/16-ц, зобов`язано сторони повідомити Північний апеляційний господарський суд про результати розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №587/430/16-ц. 
20.09.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Прокуратури міста Києва надійшло клопотання про поновлення провадження у справі у зв`язку з усуненням обставин, що викликали його зупинення.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2019 поновлено апеляційне провадження у справі №910/15988/16 та призначено до розгляду на 13.11.2019.
04.11.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від третьої особи-1  надійшло клопотання про розгляд справи без участі вказаної особи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2019 у розгляді справи №910/15988/16 оголошено перерву на 16.12.2019. 
На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/4962/19 від 13.12.2019 у зв`язку з прийняттям рішення Вищою радою правосуддя від 12.12.2019 про звільнення судді ОСОБА_4, яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відставку, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/15988/16.
Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.12.2019 апеляційну скаргу у справі №910/15988/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Дикунської С.Я., Чорногуза М.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі №910/15988/16 прийнято до провадження вищевказаним складом суду, призначено до розгляду на 12.02.2020.
Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшли: 16.12.2019 від відповідача-1 - клопотання про зупинення провадження у справі до перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у подібних правовідносинах по справі №912/2385/18, 05.02.2020 від третьої особи-1 - клопотання про розгляд справи за відсутності вказаної особи.
На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/523/20 від 05.02.2020 у зв`язку з перебуванням судді Дикунської С.Я., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці з 10.02.2020, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/15988/16.
Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2020 апеляційну скаргу у справі №910/15988/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2020 апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі №910/15988/16, призначену на 12.02.2020, прийнято до провадження вищевказаним складом суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2020 зупинено апеляційне провадження у справі №910/15988/16 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи  №912/2385/18, зобов`язано сторін повідомити Північний апеляційний господарський суд про результати розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 912/2385/18. 
Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду 02.06.2020 від прокуратури надійшло клопотання про поновлення провадження у даній справі, яке мотивовано тим, що згідно з інформації з сайту Судової влади України справу №912/2385/18 було розглянуто Великою Палатою Верховного Суду 26.05.2020 та прийнято рішення, згідно якого касаційну скаргу задоволено, судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
28.07.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від прокуратури надійшли пояснення щодо обставин, що зумовили зупинення провадження у справі.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2020 поновлено апеляційне провадження у справі №910/15988/16, розгляд апеляційної скарги призначено на 16.09.2020.
У судове засідання відповідач-2 та треті особи не з`явились,  своїх уповноважених представників не направили, про місце, день та час розгляду даної справи повідомлялись належним чином.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників відповідача-2 та третіх осіб, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи та наявність клопотання третьої особи-1 про розгляд справи без її участі, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за їх відсутності.
У судовому засіданні прокурор та представник позивача підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, а  рішення суду першої інстанції - скасувати, постановивши нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.  
Представники відповідачів-1, 3 заперечили проти вимог апеляційної скарги з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість, просили суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а судове рішення залишити без змін. 
16.09.2020 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 07.07.2011 на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали від 10.11.2010 у цивільній справі № 2-391/08 за позовом ТОВ «Преско-В» до ОСОБА_1 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, державним реєстратором КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» Коломієць О.Г. прийнято рішення про державну реєстрацію за ТОВ «Преско-В» права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 260,10 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, 12а.
29.12.2011 між ТОВ «Преско-В» (у тексті договору - продавець) та ТОВ «Авалон Комерц Груп» (у тексті договору - покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстровано в реєстрі за № 8376, відповідно до умов якого продавець передає, а покупець приймає у власність належну продавцю на праві власності нежитлову будівлю торгівельного призначення, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, буд. 12а, загальною площею 260,10  кв.м. Нежитлова будівля торговельного призначання розташована на земельній ділянці площею 300,67 кв.м, кадастровий номер 8000000000:62:003:116. 
Відповідно до пункту 1 вказаного договору нежитлова будівля, що продається, належить продавцю на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали цього ж суду від 10.11.2010.
25.07.2015 між ТОВ «Авалон Комерц Груп» (у тексті договору - продавець) та ТОВ «Аурум Інвест» (у тексті договору - покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською I.A. та зареєстровано в реєстрі за № 825, відповідно до п. 1.1 якого продавець продає (передає у власність), а покупець купує (приймає у власність) нежитлову будівлю торговельного призначення, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, буд. 12а, загальною площею 260,10 кв.м, реєстраційний номер об`єкт нерухомого майна: 25222480000.
Згідно з п. 1.4 договору нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 300,67 кв.м, кадастровий номер 8000000000:62:003:116. 
З матеріалів справи вбачається, що Прокуратурою Деснянського району міста Києва під час здійснення нагляду у формі представництва за цільовим використанням земельних ділянок на території Деснянського району міста Києва  було здійснено запит від 02.03.2015 №(10-53) 1045 вих15 до Гребінківського районного суду Полтавської області про надання інформації щодо того, чи виносилось суддею Радзівон О.І. рішення від 20.10.2008 та ухвала від 10.11.2010 у цивільній справі № 2-391/08 за позовом ТОВ «Преско-В» до ОСОБА_1 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна (а.с. 35, т. 1).
Відповідно до наданого на вказаний запит листа Гребінківського районного суду Полтавської області №411/15-вих від 05.03.2015 (а.с.  36, т. 1), Прокуратури Деснянського району м. Києва, згідно з обліково-статистичних карток справа № 2-391/08 розглядалась за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно (рішення від 18.08.2008).
За даними Єдиного державного реєстру судових рішень судові рішення у цивільній справі №2-391/08 за Гребінківським районним судом Полтавської області не обліковуються.
У зв`язку з тим, що вказані обставини свідчать про те, що рішення суду, які стали підставою для державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості за ТОВ «Преско-В», Гребінківським районним судом Полтавської області не приймались, Прокуратурою Деснянського району міста Києва внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження № 42015100030000066 від 28.04.2015 за ч. 4 ст. 358 КК України за фактом використання завідомо підробленого документу.
Посилаючись на те, що реєстрація права власності на спірне нежитлове приміщення була здійснена за ТОВ «Преско-В» на підставі неіснуючого рішення та ухвали суду, що є предметом як досудового розслідування, так і судового розгляду в Окружному адміністративному суді м. Києва, прокурор вважає наявними підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна та повернення Київській міській раді спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи апелянта вважає обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін.
Суд апеляційної інстанції зважає на те, що у Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України  щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2  ст.129 Конституції України).
Положення п.  3 ч.  1 ст.  131-1  Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є  Закон України «Про прокуратуру», відповідно до ч.  3 ст. 23 якого  прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.
Таким чином, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень  ст.  2 Арбітражного процесуального кодексу України  (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
У кожній окремій справі, суд зобов`язаний з`ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком» для представництва інтересів держави у суді прокурором і чи є таким випадком ситуація у справі.
Аналіз ч. 3  ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»  дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Колегія суддів звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
При цьому, з огляду на приписи ч. 4  ст. 236 ГПК України, суд апеляційної інстанції враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, у тому числі, стосовно того, що повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, а тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі № 910/4345/18).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру).
У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Згідно з ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
В обґрунтування підстав для звернення до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради прокурором зазначено, що останньою, як органом, уповноваженим державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах, самостійно захист інтересів держави в сфері регулювання спірних правовідносин не здійснювався, заходи цивільно-правового реагування щодо повернення землі територіальній громаді не вживалися, що і стало підставою для представництва прокурором інтересів держави в особі вказаного органу. 
Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.
Пунктом 5 статті 16 цього Закону передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.
Отже, саме Київська міська рада є органом уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а саме, вимагати  усунення порушень прав територіальної громади на землі комунальної власності.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор перед поданням позову у серпні 2016 року звернувся до позивача з листом від 19.08.2016 №2815вих-16, в якому повідомив про намір здійснити представництво інтересів держави шляхом подання позовної заяви в інтересах держави в особі Київської міської ради до ТОВ «Преско-В», ТОВ «Авалон Комерц Груп», ТОВ «Аурум Інвест» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та повернення земельних ділянок, вказуючи на невжиття Київською міською радою заходів представницького характеру, спрямованих на захист інтересів держави (а.с.  39, т. 1).
Отримання вказаного повідомлення позивачем не заперечується, проте останнім не було вжито жодних заходів для самостійного захисту зазначених інтересів держави, а також не надано відповіді на звернення прокурора.
За таких обставин, судом апеляційної інстанції встановлено, що прокурором до звернення з даним позовом до суду було дотримано порядок, передбачений статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».
Доводи відповідача-1 про відсутність підстав звернення прокурором до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради з огляду на недоведеність ним порушень інтересів держави колегія суддів відхиляє, оскільки, як обґрунтовано вказує прокурор, використання відповідачами спірної земельної ділянки без прийняття радою відповідного рішення та без отримання правовстановлюючих документів на неї посягає на суспільні, економічні та соціальні інтереси держави, спрямовано на використання всупереч вимогам чинного законодавства земель комунальної власності та порушує права та охоронювані інтереси держави в особі позивача як органу уповноваженого розпоряджатися землями територіальної громади м. Києва, а укладений між ТОВ «Авалон Комерц Груп» та ТОВ «Аурум Інвест» договір купівлі-продажу від 25.07.2015 спрямований на незаконне заволодіння спірною земельною ділянкою комунальної власності, що також порушує права та охоронювані інтереси держави в особі Київської міської ради.
З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, прокурором належним чином обґрунтовано, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення прокурора до суду, а відтак, доводи відповідача-1 в цій частині є безпідставними. 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Цією ж статтею визначено і орієнтовний перелік способів захисту, зокрема, визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі. 
Аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.
У ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю за ТОВ «Преско-В») наведено визначення поняття «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з яким, державна реєстрація це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Тобто, державна реєстрація - це не підстава набуття права власності, а лише засвідчення державою вже набутого особою права власності. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.
Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.
Пунктом «а» ч. 1 ст. 9 та п. 12 Перехідних положень ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до повноважень Ради у галузі земельних відносин на її території належить, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста; до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах даної справи відсутні належні та допустимі докази прийняття Київською міською радою рішення про передачу ТОВ «Преско-В» або іншим особам, які у подальшому ставали власниками нежитлової будівлі за адресою: м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, буд. 12а, у користування спірної земельної ділянки та державної реєстрації речового права на неї.
Як вбачається з листа Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києва від 03.08.2016 вих. №057023-15126 документи, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт у Деснянському районі м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, буд. 12а, (код ділянки 62:003:116)  ТОВ «Преско-В» та іншим особам Київською міською радою не приймалися, документи, що посвідчують право користування земельними ділянками, не реєструвались (а.с. 18-19, т. 1).
Відповідно до інформації, наданої Департаментом містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації в листі від 25.08.2016 вих. № 055-12275, умови та обмеження забудови спірної земельної ділянки не розроблялись, не надавались та не реєструвались (а.с.  23, т. 1).
Нормами ст. 375 ЦК України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
За змістом ст. 376 ЦК Кодексу житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч. 1). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2). Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3).
Таким чином, оскільки нежитлова будівля збудована на спірній земельній ділянці, що не була належним чином відведена ТОВ «Преско-В» для цієї мети, а також без дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проєкту, без введення спірного об`єкту нерухомості в експлуатацію, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що з урахуванням положень ч.2 ст. 376 ЦК України право власності у ТОВ «Преско-В» або інших осіб на нежитлову будівлю не виникло, у зв`язку з чим і не могло бути реалізовано в частині розпорядження майном, зокрема, відчуження третім особам.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Посилання відповідача-1 на те, що спірну нежитлову будівлю не можна вважати об`єктом самочинного будівництва, оскільки державна реєстрація права власності на неї за ТОВ «Преско-В» була здійснена з дотриманням вимог законодавства, суд апеляційної інстанції відхиляє з огляду на те, що державна реєстрація не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою права власності, у зв`язку з чим не можна ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
Крім того, відсутність в матеріалах справи доказів належного оформлення за ТОВ «Преско-В» речового права на спірну земельну ділянку, доказів отримання ним відповідного документа,  який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту підтверджує доводи прокурора про те, що нежитлова будівля є самочинним будівництвом.
Згідно з ч.1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
За змістом ст. 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації таких прав.
При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, речове право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду набуває право на земельну ділянку на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Серед способів захисту прав на земельні ділянки приписи ст. 152 ЗК України визначають і такий, як визнання угоди недійсною.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст. 216 ЦК України).
Згідно зі ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Відповідно до пункту 1 частини другої  статті 11 ЦК України  підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За змістом частин першої, третьої  статті 626 ЦК України  двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011 був укладений між ТОВ «Преско-В» та ТОВ «Авалон Комерц Груп», тобто саме між цими суб`єктами цивільних правовідносин виникли права та обов`язки, і саме від ТОВ «Преско-В» до нового набувача мало перейти право власності на нерухоме майно та право власності чи користування земельною ділянкою.
Однак, як було зазначено вище, станом на 29.12.2011 у ТОВ «Преско-В» не існувало законного права власності на об`єкт нерухомості та не існувало речового права на земельну ділянку, на якій знаходився об`єкт нерухомості. Відтак, таке право власності (за його відсутності) не могло бути передано відповідачем-1 за правочином відповідачеві-2, а в подальшому передано останнім відповідачеві-2 за договором купівлі-продажу від 25.07.2015.
Доводи відповідача-1, з яким погодився суд першої інстанції, про те, що матеріалами справи не підтверджується факт відсутності чи підроблення рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали того ж суду від 10.11.2010 у цивільній справі №2-391/08, на підставі яких зареєстровано право власності за ТОВ «Преско-В», колегія суддів вважає необґрунтованими, зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції на підставі даних з Єдиного державного реєстру судових рішень та інформації у листі Голови Гребінківського районного суду Полтавської області №411/15-вих від 05.03.2015 встановлено факт відсутності вказаних судових рішень Гребінківського районного суду Полтавської області у цивільній справі №2-391/08 за позовом ТОВ «Преско-В» до ОСОБА_1 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на майно. 
При цьому, на переконання колегії суддів, наявні в матеріалах справи фотокопії з копії рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали того ж суду від 10.11.2010 у цивільній справі №2-391/08 (а.с. 30-34, т. 1) без наявності їх оригіналів або засвідчених копій не спростовують встановлених судом апеляційної інстанції обставин.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що договір купівлі-продажу, укладений    29.12.2011 між ТОВ «Преско-В» та ТОВ «Авалон Комерц Груп», та договір купівлі-продажу, укладений 25.07.2015 між ТОВ «Авалон Комерц Груп» та ТОВ «Аурум Інвест», є такими, що суперечать положенням чинного законодавства, оскільки продавцем майна виступала особа без наявності права власності на таке майно, а тому укладені договори підлягають визнанню недійсними на підставі ст.  215, ч. 1 ст.  203 ЦК України як такі, що суперечать  Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства.
Крім того, в обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 29.12.2011, укладений між ТОВ «Преско-В» та ТОВ «Авалон Комерц Груп», є нікчемним правочином, спрямованим на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності, та вважається таким, що порушує публічний порядок.
Згідно    зі    ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Згідно з частиною першою  статті 207 Господарського кодексу України  господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Відповідно до п. 18    постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»    перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений    статтею 228 ЦК України:
1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;
2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок (Постанова Верховного суду України від 13.04.2016 №6-1528цс15).
При цьому, необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.
Отже, для визнання недійсним спірного договору на підставі  ст. 228 ЦК України  позивач повинен довести, в чому саме полягає невідповідність цього правочину інтересам держави і суспільства, наявність умислу сторін або однієї сторони на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наявність вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін.
Так, при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів наявності умислу сторін оспорюваного договору купівлі-продажу від 29.12.2011 на вчинення його з метою, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Враховуючи викладене, доводи прокурора про те, що спірний договір купівлі-продажу від 29.12.2011 є нікчемним в розумінні ст. 228 ЦК України, як такий що порушує публічний порядок, правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки прокурором не доведено належними та допустимими доказами вини та обставин, з якими закон пов`язує нікчемність правочину внаслідок порушення публічного порядку.
Також прокурором було заявлено вимогу про зобов`язання ТОВ «Аурум Інвест» повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 260,10  кв.м по вул. Оноре де Бальзака, 12а у Деснянському районі м. Києва, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівлі і споруд. 
Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.
Пунктом 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Згідно зі ст. 20 Господарського кодексу України, права та законні інтереси кожного суб`єкта господарювання захищаються, серед іншого, шляхом припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення та відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.
За приписами ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
З огляду встановлені обставини та наведені норми законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка відповідно до приписів ст. 212 ЗК України підлягає поверненню власнику з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд відповідає обставинам спору та законодавству, що регулює дані правовідносини.
При цьому, доводи відповідача-1 про пропуск позивачем строку позовної давності на звернення з даним позовом до суду з посиланням на те, що реєстрація права власності за ТОВ «Преско-В» на спірний об`єкт нерухомості була здійснена 07.07.2011 та з моменту її проведення Київська міська рада знала або могла довідатися про те, що підставою для проведення такої реєстрації права власності є рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвала цього ж суду про роз`яснення порядку виконання такого рішення від 10.11.2010 по цивільній справі №2-391/08, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.
Цивільним законодавством встановлені певні часові обмеження примусового захисту цивільного права.
Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (положення ст.  257 ЦК України). 
Відповідно до ч.  4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови  у позові. 
За приписами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до ч. 1 ст.  261, ч.2 ст.  264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, про порушення своїх прав позивач міг дізнатися лише після отримання листа Голови Гребінківського районного суду Полтавської області №411/15-вих від 05.03.2015, а відтак, відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності за заявленими позовними вимогами.
Доводи відповідача-1 про те, що задоволення позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради у даній справі порушує ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи мирно володіти своїм майном, колегія суддів відхиляє, оскільки захисту підлягає законно набуте право власності, однак, як вбачається з матеріалів справи,  право власності ТОВ «Преско-В» на спірну нежитлову будівлю було оформлено за відсутності будь-яких правових підстав та на підставі неіснуючих судових рішень, тобто незаконно.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06.11.2019 у справі №    910/14328/17 та від 10.05.2018 у справі №910/15993/16, які в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України враховані колегією суддів щодо застосування норм права у спірних правовідносинах.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Як вбачається з матеріалів справи, прокурором доведено суду належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та порушення відповідачами прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, з огляду на те, що обраний прокурором у спірних правовідносинах спосіб захисту відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, є тим належним та ефективним (у розумінні положень статті 13 Конвенції) способом захисту порушеного права позивача, який забезпечує реальне поновлення його порушених прав, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1      статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод      зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи учасників справи, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є  нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про помилковість висновків суду першої інстанції, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, та обґрунтованість доводів апеляційної скарги Заступника прокурора міста Києва, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі №910/15988/16 - скасуванню, з постановленням нового рішення про задоволення позову. 
Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на відповідачів. 
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі №910/15988/16 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі №910/15988/16 скасувати.
3. Ухвалити нове судове рішення, яким позов Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Київської міської ради задовольнити повністю.
4. Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011, а саме, нежитлової будівлі торгівельного призначення площею 260,10 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Оноре де Бальзака, 12а, м. Київ, вартістю 112  350,00 грн, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп», посвідчений 29.12.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за №8376.
5. Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015, а саме, нежитлової будівлі торгівельного призначення площею 260,10 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Оноре де Бальзака, 12а,  м.  Київ, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест», посвідчений 25.07.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнаровською І.А.
6. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» (02166, м.  Київ, вул. Космонавта Волкова, 2-а; ідентифікаційний код 32732570) повернути Київській міській раді (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, ідентифікаційний код 22883141) земельну ділянку площею 260,10 кв.м по вул. Оноре де Бальзака, 12а у Деснянському районі м. Києва, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівлі і споруд.
7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» (02097, м. Київ, вул. Будищанська, 7; ідентифікаційний код 23726946) на користь Київської міської прокуратури (03150, вул. Предславинська, 45/9; ідентифікаційний код 02910019) 689 (шістсот вісімдесят дев`ять) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 1  033 (одну тисячу тридцять три) грн 50 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
8. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» (02230, м. Київ, вул. Боженка, 2; ідентифікаційний код 37985840) на користь Київської міської прокуратури (03150, вул. Предславинська, 45/9; ідентифікаційний код 02910019) 1  378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та 2  067 (дві тисячі шістдесят сім) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
9. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» (02166, м.  Київ, вул. Космонавта Волкова, буд. 2-А; ідентифікаційний код 32732570) на користь Київської міської прокуратури (03150, вул. Предславинська, 45/9; ідентифікаційний код 02910019) 2 067 (дві тисячі шістдесят сім) грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та 3 100 (три тисячі сто) грн 50 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
10. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання даної постанови.
11. Матеріали справи №910/15988/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.
          Повний текст постанови складено 21.09.2020.

Головуючий суддя                                                                      А.О. Мальченко 

Судді                                                                                О.В. Агрикова

                                                                                М.Г. Чорногуз