Постанова
Іменем України
 
02 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 554/7486/17
провадження № 61-14488св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Кузнєцова В. О.,
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,                Тітова М. Ю.,                                
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач -  ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду                    від 03 липня 2019 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Лобова О. А., Дорош А. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до                     ОСОБА_1 (після реєстрації шлюбу прізвище змінено на « ОСОБА_1 ») про стягнення заборгованості. 
В обгрунтування позову посилалося на те, що 08 лютого 2011 року між відповідачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Отримуючи кредит, відповідач ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Однак свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів вона не виконує, внаслідок чого станом на 31 липня 2017 року виникла заборгованість на загальну суму 72 178,65 грн.
Таким чином, банк просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі                   72 178,65 грн, яка складається з: 1 976,25 грн - заборгованість за кредитом,              61 351,62 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом,                       4 937,51 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі                500,00 грн - штраф (фіксована частина), 3 413,27 грн штраф (процентна складова).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів укладення відповідачем кредитного договору, банком пропущено строк позовної давності для звернення з позовом в суд та анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг підписана ОСОБА_1                              ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 17 років, тобто до часу настання повноліття. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Полтавського апеляційного суду від 03 липня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 17 вересня 2019 року про виправлення описки, апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено; рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 лютого 2018 року скасовано, позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 68 265, 38 грн, яка складається з: 1 976,25 грн - заборгованість за кредитом, 61 351,62 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 937,51 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також сплачений судовий збір у розмір 4 000,00 грн, а всього                         72 265, 38 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку між сторонами укладено договір про надання банківських послуг. Суд виходив з того, що банком надано достатні та належні докази на підтвердження факту укладення кредитного договору з                   ОСОБА_1 , зокрема, анкету-заяву від 08 лютого 2011 року, фотографії відповідача з картками на підтвердження факту їх отримання, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду,                            ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дішов безпідставних висновків про задоволення позову виходячи з наступного. 
Зазначає, що укладала з банком лише договір банківського обслуговування пенсійної картки, яку отримала 08 лютого 2011 року. Підписана анкета-заява                    від 08 лютого 2011 року не містить відомостей щодо видачі конкретної картки. При переоформленні пенсійної картки та в подальшому банк видавав їй картки з певним лімітом, однак жодних дій щодо укладення кредитного договору на відповідних умовах відповідач не вчиняла, використані кошти повертала вчасно, про наявність заборгованості банк не повідомляв.
Вважає, що банк не довів належними доказами укладення між сторонами кредитного договору, оскільки в анкеті-заяві відсутня сума кредиту, умови кредитування, а надані банком Умови і правила надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою не підписані відповідачем. 
Також зазначає, що на час підписання анкети-заяви була неповнолітньою, тому не мала права укладати кредитний договір. На фото з картками, наданих банком, неможливо встановити номер та строк дії картки. А також з них не вбачається дата зйомки, тому ці докази не можуть бути належними. 
Відповідач посилається на пропуск банком строку позовної давності, оскільки останнє надходження готівки від позивача здійснено 14 січня 2013 року, а з позовом банк звернувся 13 вересня 2017 року.
ОСОБА_1 вказує, що в анкеті-заяві сторонами не погоджено жодних відсотків, штрафів, пені, неустойки, а отже апеляційний суд безпідставно їх стягнув.
Короткий зміст вимог відзиву на касаційну  скаргу
У грудні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслав до Верховного Суду пояснення, у яких просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2020 року справу № 554/7486/17 призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
З матеріалів справи вбачається, що 08 лютого 2011 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Згідно зазначеної анкети, ОСОБА_1 просила банк надати послуги з відкриття пенсійної картки для отримання соціальних виплат. 
Зазначена анкета-заява відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» не містить даних про отримання кредиту від банку у вигляді кредитної картки з відповідним кредитним лімітом. 
Банком надано довідку про надання ОСОБА_1 наступних кредитних карток: № НОМЕР_1 , дата відкриття 17 січня 2012 року, термін дії грудень 2015 року; № НОМЕР_3, дата відкриття 28 квітня 2012 року, термін дії жовтень 2015 року; № НОМЕР_2, дата відкриття 14 січня 2013 року, термін дії липень 2016 року. Відповідач не заперечувала щодо отримання вказаних карток.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги. 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України                 (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно із частиною другої статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У анкеті-заяві позичальника від 08 лютого 2011 року процентна ставка не визначена.
Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання по сплаті коштів та не визначено розмір неустойки.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім заборгованості за кредитом, стягнути, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитом, а також пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів та пені, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08 лютого 2011 року, посилався на Умови і правила надання банківських послуг та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які і є невід`ємними частинами спірного договору.
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 08 лютого 2011 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку. 
Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (08 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (25 вересня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у редакціях, що найбільш сприятливі для інтересів фінансової установи.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретний зміст запропонованих відповідачу Умов та правил надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що була встановлена на час укладення із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних умов кредитного договору.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані та не визнавались позичальником, а також з урахуванням того, що ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім. 
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем, не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами                      08 лютого 2011 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Апеляційний суд на вказане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову і стягнення процентів за користування кредитом, пені та комісії.
Таким чином, суд касаційної інстанції приходить до висновку про те, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 08 лютого 2011 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Однак відповідач не заперечує, отримання кредитних карток та користування ними. 
Відповідно до довідки банку про надання ОСОБА_1 наступних кредитних карток термін дії останньої кредитної картки становить липень 2016 року, а з позовом банк звернувся у вересні 2017 року.
Ураховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів приходить до висновку про те, що банк має право вимагати захисту своїх прав шляхом стягнення з відповідача фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 1 976,25 грн.
Таким чином постанову Полтавського апеляційного суду від 03 липня 2019 року у частині стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитом у розмірі 1 976,25 грн слід залишити без змін, а в решті постанову - скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Таким чином, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова апеляційного суду в частині стягнення з  ОСОБА_1 на користь банку заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 61 351,62 грн, заборгованості за пенею та комісією у розмірі 4 937,51 грн та вирішення питання про розподіл судових витрат підлягає скасуванню, оскільки ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судове рішення підлягає скасуванню у цій частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
У решті оскаржувана постанова апеляційного суду (у частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 1 976,25 грн) підлягає залишенню без змін.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини другої статі 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.
З матеріалів справи убачається, що  ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання подання касаційної скарги 3 200,00 грн (квитанція від 21 серпня                    2019 року № 36).
Оскільки позов банку суд задовольняє частково (на 2,74 % від ціни позову), тому судовий збір, сплачений ОСОБА_1 при зверненні до суду з касаційною скаргою підлягає стягненню з позивача на її користь пропорційно до задоволених вимог у такому розмірі - 3 112,32 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 03 липня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 17 вересня 2019 року про виправлення описки, у частині стягнення з  ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 61 351,62 грн, заборгованості за пенею та комісією у розмірі 4 937,51 грн та вирішення питання про розподіл судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Постанову апеляційного суду у частині стягненняОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитом у розмірі 1 976,25 грн залишити без змін.
Стягнути із Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 на судовий збір за подання касаційної скарги 3 112,32 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. О. Кузнєцов
Судді:                                                                                                 В. С. Жданова
                                                                                                            В. М. Ігнатенко                                                                                                                    В. А. Стрільчук
                                                                                                            М. Ю. Тітов