20.08.20
22-ц/812/1336/20
Провадження №22-ц/812/1336/20 
ПОСТАНОВА
Іменем України
20 серпня 2020 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                      справа № 483/542/19
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,
із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 11 червня 2020 року під головуванням судді Казанлі Л.І., повний текст судового рішення складений 12 червня 2020 року,
В С Т А Н О В И В
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй на праві власності належить однокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстровані вона, донька - ОСОБА_3 , та її колишній чоловік - ОСОБА_2 . Відповідач з 2014 року і по теперішній час не проживає за вказаною адресою, не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. У зв`язку з реєстрацією відповідача у спірному житлі позивач вимушена нести витрати щодо сплати комунальних послуг, розрахованих з урахуванням відповідача, та не має можливості оформити субсидію.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.
Представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнав, пославшись на те, що рішення про приватизацію спірної квартири на ім`я позивачки є незаконним, а тому ця квартира є спільною сумісною власністю сторін.
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2020 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768 грн. 40 коп. судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення - про відмову у задоволенні позову. Апелянт не згоден із висновком суду, що позивачка є власником спірної квартири, так як ця квартира була приватизована з порушенням ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки він згоду на приватизацію не надавав. Також вказував, що посилання суду на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області про поділ майна подружжя, яким йому було відмовлено у задоволенні вимог про поділ спірної квартири є безпідставними, оскільки на теперішній час ця справа знаходиться у Верховному Суді і по ній не прийнято остаточного висновку. На думку апелянта, без вирішення законності приватизації квартири суд не мав права позбавляти його права користування жилим приміщенням. Крім того, ОСОБА_2 зазначав, що суд не прийняв до уваги, що позивачка також, як і він, не проживає у вказаній квартирі протягом п`яти років. Також апелянт не погоджується з тим, що суд стягнув з нього судовий збір, оскільки він є учасником бойових дій та відповідно до п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.
ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.
Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що сторони є колишнім подружжям, у шлюбі перебували з 1997 по 2015 роки.
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 червня 2005 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Козирської сільської ради Очаківського району Миколаївська область від 04 травня 2005 року № 46, позивачка ОСОБА_1 є власником однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 37,30 кв.м., житловою площею 19,80кв.м. (а.с. 7).
Відповідач ОСОБА_2 є зареєстрованим за вказаною адресою, але фактично не проживає там протягом п`яти років, що підтверджується довідкою Козирського старостинського округу № 2 Радсадівської сільської ради за вих. № 183 від 11 квітня 2019 року, а також актом обстеження будинку від 02 квітня 2019 року, складеного за участю комісії Радсадівської сільської ради та сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а. с. 8, 9). З листа Козирського старостинського округу № 2 Радсадівської сільської ради за аих № 147 від 01 серпня 2019 року вбачається, що фактично ОСОБА_2 проживає у АДРЕСА_2 (а.с. 17) 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач за адресою спірної квартири не проживає більше одного року, та враховуючи, що реєстрація ОСОБА_2 за вказаною адресою позбавляє позивачку права розпорядитися своїм нерухомим майном, то відповідно до приписів ч. 2 ст. 405 ЦК України позов є обґрунтованим.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.
Так, відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 4 статті 9 ЖК УРСР також передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Доказів поважності непроживання відповідача у спірній квартирі матеріали справи не містять, зокрема, з позовами про усунення перешкод в користуванні квартирою чи про вселення до неї ОСОБА_2 не звертався.
За такого, з огляду на вищевикладені положення закону, враховуючи, що відповідач більше року у спірній квартирі не проживає і докази поважності причин його непроживання у матеріалах справи відсутні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 втратив право користування квартирою позивачки, а тому вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню. 
Також суд першої інстанції вірно вважав, що не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що позивачка не є законним та єдиним власником спірної квартири, так як ця квартира була отримана ними у шлюбі, до того ж згоду на приватизацію він не надавав, а тому квартира була приватизована з порушенням ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». 
Так, судом правильно зазначено, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 січня 2020 року в цивільній справі № 483/1694/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя повністю відмовлено у задоволенні вимог відповідача. Вказаним рішенням встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була надана позивачці ОСОБА_1 як вихователю дитячого садка та працівнику колективного господарства "Ольшаньців" і приватизована на підставі її заяви, а тому в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю і не підлягає поділу. Про приватизацію квартири дружиною ОСОБА_2 дізнався приблизно восени 2005 року і рішення щодо приватизації він не оскаржував. (а. с. 37-38).
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 березня 2020 року вищезазначене рішення залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на вказані рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області та Миколаївського апеляційного суду було визнано неподаною та повернуто ОСОБА_2 (а.с. 77-80).
Позовних вимог про визнання приватизації спірної квартири незаконною ОСОБА_2 дотепер не було заявлено, а тому доводи його апеляційної скарги щодо неможливості вирішення позову ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, до вирішення судом законності приватизації квартири, є безпідставними.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач не заперечує, що протягом п`яти останніх років не проживає у спірній квартирі, а його посилання на неврахування судом того факту, що позивачка також не проживає в цій квартирі останні п`ять років (фактично мешкає донька сторін), не можна вважати обґрунтованими, оскільки непроживання власника у своєму нерухому майні не має правового значення для вирішення даного спору.
Посилання апеляційної скарги на те, що суд неправомірно стягнув з відповідача судовий збір при розподіленні судових витрат є безпідставними.
Так, відповідно до п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на що посилається ОСОБА_2 як на підставу звільнення його від сплати судового збору, передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Проте, у даній справі з позовом за захистом своїх порушених прав власника квартири звернулася ОСОБА_1 , а тому відповідач ОСОБА_2 як учасник бойових дій у даному випадку не звільнений від сплати судового збору. Отже, розподіл судових витрат був проведений судом першої інстанції відповідно до вимог закону (ст. 141 ЦПК України).
Таким чином доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не було наведено.
За такого колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, які надали сторони, та прийшов до вірного висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення. 
Оскільки судом апеляційної інстанції оскаржуване рішення не було скасовано або змінено, то відсутні підстави для зміни проведеного судом першої інстанції розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий                                                                В.В. Коломієць

Судді:                                                                         І.В. Лівінський 

                                                                                    Н.О. Шаманська
Повний текст судового рішення складено 25 серпня 2020 року