Постанова
Іменем України
 
25 червня 2020 року
місто Київ
 
справа № 369/7069/18
провадження № 61-3449св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Гулька Б. І.,
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Київське квартирно-експлуатаційне управління,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 листопада 2018 року у складі судді Дубас Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року у складі суддів: Махлай Л. Д., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київського квартирно-експлуатаційного управління (далі – ККЕУ), в якому просив визнати за ним право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач обґрунтовував позов тим, що він є офіцером запасу у званні підполковника, ветераном Збройних Сил України, перебуває на квартирному обліку житлової комісії гарнізону м. Києва з 10 вересня 1992 року та має право на першочергове отримання житла як учасник бойових дій. Раніше користувався двокімнатною квартирою у м. Чортків Тернопільської області, яку здав до житлового фонду Міністерства оборони України. 
У травні 2016 року житловою комісією ККЕУ і житловою комісією гарнізону м. Києва ухвалено рішення про надання йому двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , але це рішення не було погоджено з юридичним департаментом Міністерства оборони України. 
У листопаді 2017 року на його прохання ККЕУ здійснено резервування квартири до постановлення рішення судом, але у подальшому проведено її перерозподіл. У квітні 2018 року заявник отримав листа від начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України про відмову в наданні йому житла, його виключили зі списків розподілу постійного житла, а спірну квартиру перерозподілили іншому військовослужбовцю. Житловими комісіями військових частин і гарнізонів неодноразово протягом 2006–2016 років ухвалювалися рішення про надання житла військовослужбовцям, які звільнилися за власним бажанням та які мають вислугу більше 20 років. Незважаючи на те, що він звільнений зі служби за власним бажанням, має 20 років вислуги, тому йому належить право на першочергове отримання житла.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався тим, що відповідно до абзацу 1 пункту 2.17 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337 (далі – Інструкція), не передбачено підстав для залишення позивача на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, з огляду на його звільнення з військової служби за власним бажанням.
Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з його висновками, додатково зазначивши, що юридичним департаментом Міністерства оборони України список розподілу спірної квартири позивачу не погоджено. Рекомендовано повторно перевірити облікову справу ОСОБА_1 та погодити список розподілу постійної житлової площі для подальшого розгляду документів комісією з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України. Матеріали справи не містять доказів того, що надалі список розподілу постійної житлової площі позивачу на спірну квартиру погоджено та розглянуто комісією з контролю за розподілом житла у гарнізонах Збройних Сил України. Позивач не заперечував, що комісією з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України зазначене питання не вирішувалося та він звертався з адміністративним позовом до ККЕУ, у якому просив визнати бездіяльність відповідача щодо невнесення його до відповідного списку розподілу постійного житлового приміщення протиправною. 
Пояснення сторін та надані ними документи доводять, що рішення про надання позивачу спірної квартири у встановленому законом порядку не вирішувалося, список розподілу постійного житла не погоджений комісією з контролю за розподілом житла у гарнізонах Збройних Сил України та не переданий до виконавчого органу міської ради для видачі ордера. Позивач перебуває на квартирному обліку, проте питання про надання йому постійного житла у встановленому законом порядку не вирішене. До компетенції суду не належить вирішення розподілу житла. За таких обставин, вимоги про визнання за позивачем права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , є передчасними, а відтак суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у лютому 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанції не звернули увагу, що позивач влітку 2015 року брав участь в АТО, а тому відповідно до пункту 3 частини третьої статті 12 Закону України 
«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» має право на першочергове отримання житла. Житловими комісіями військових частин і гарнізонів неодноразово протягом 2006–2016 років ухвалювалися рішення про надання житла військовослужбовцям, які звільнилися за власним бажанням та які мають вислугу більше 20 років.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи 
У наданому відзиві відповідач просив касаційну скаргу залишити без задоволення.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі – Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у лютому 2019 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки. 
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до наказу Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 житловою комісією ККЕВ ОСОБА_1 погоджено надання постійної двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Надалі листом Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 25 квітня 2018 року № 303/4/822 позивача повідомили, що оскільки він звільнений з військової служби за власним бажанням на підставі наказу заступника міністра оборони України, то він не має правових підстав для забезпечення житлом за рахунок Міністерства оборони України.
Встановлено, що позивач проходив службу у Збройних Силах України, його звільнено у запас за власним бажанням 29 червня 2001 року.
ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку з 10 вересня 1992 року у загальній черзі на отримання житла й у черзі на першочергове отримання житла як учасник бойових дій складом сім`ї із 3 осіб: позивач, його дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 , 1989 року народження.
Відповідно до витягу з протоколу від 12 грудня 2016 року № 9 засідання житлової комісії ККЕУ погоджено підполковнику запасу ОСОБА_1 надання постійного житла за межами гарнізону АДРЕСА_1 зі зняттям з квартирного обліку.
Відповідно до витягу з протоколу від 16 листопада 2016 року № 15 засідання житлової комісії гарнізону м. Києва ОСОБА_1 включений до списку розподілу житлової площі для постійного проживання.
Проте юридичним департаментом Міністерства оборони України список розподілу спірної квартири позивачу не було погоджено. Рекомендовано повторно перевірити облікову справу ОСОБА_1 та погодити список розподілу постійної житлової площі для подальшого розгляду документів комісією з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України.
Доказів того, що надалі список розподілу постійної житлової площі позивачу на спірну квартиру було погоджено та розглянуто комісією з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України, позивачем не надано.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Відповідно до статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
За правилом статті 121 ЖК Української РСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.
Відповідно до частини дев`ятої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування – у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.
Відповідно до пункту 2.18 Інструкції військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, знімаються з обліку за місцем служби (за місцем звільнення з військової служби) у разі, зокрема звільнення з військової служби за підставами, не зазначеними в абзаці першому пункту 2.16 цього розділу.
Згідно з абзацом першим пункту 2.16 Інструкції військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання жилого приміщення з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини – у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання жилого приміщення.
У наведеному абзаці відсутня така підстава звільнення з військової служби, як за власним бажанням.
Згідно з пунктом 4.1 Інструкції військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, які перебувають на квартирному обліку у Збройних Силах України, забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання в населеному пункті за місцем перебування їх на квартирному обліку згідно з чергою, яка визначається часом зарахування на квартирний облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень 
(додаток 10), або списків осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень (додаток 11)). Дозволяється на підставі рішення заступника Міністра оборони України надавати за згодою військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби у запас або відставку, які перебувають на квартирному обліку як такі, що потребують поліпшення житлових умов (у тому числі, які отримали житло за місцем проживання відповідно до вимог законодавства), жиле приміщення для постійного проживання в межах норми забезпеченості в інших населених пунктах, в яких не ведеться квартирний облік у зв`язку з відсутністю військових частин Збройних Сил України (далі – ЗС України).
У пункті 4.4 Інструкції зазначено, що військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання за рішенням КЕВ (КЕЧ) району, погодженим з гарнізонною житловою комісією. Список розподілу жилої площі для постійного проживання (додаток 20) (далі – Список розподілу постійного житла) розробляється КЕВ (КЕЧ) району відповідно до загальної та пільгових черг гарнізону. У гарнізоні міста Києва Список розподілу постійного жилого приміщення розробляється Київським квартирно-експлуатаційним управлінням. Після прийняття рішення гарнізонною житловою комісією щодо розподілу житла для постійного проживання Список розподілу постійного житла направляється КЕВ (КЕЧ) району разом з копією завіреного у встановленому порядку відповідного протоколу засідання гарнізонної житлової комісії до Служби правопорядку для перевірки. Разом зі Списком розподілу постійного жилого приміщення надаються перші примірники облікових справ, списки військовослужбовців, яких прийнято на облік у гарнізоні, списки осіб, які користуються правом першочергового та позачергового одержання житлових приміщень, копії наказів начальника гарнізону, виданих у порядку, визначеному в пункті 1.8 розділу І цієї Інструкції, копії рішень заступника Міністра оборони України, копії протоколів засідань житлової комісії гарнізону. Строк перевірки не може перевищувати п`яти робочих днів. Про результати перевірки письмово повідомляється начальник гарнізону та КЕВ (КЕЧ) району. Після проведення перевірки та за відсутності зауважень Служби правопорядку Список розподілу постійного житла затверджується начальником гарнізону. Після затвердження (погодження) Список розподілу постійного житла разом з першими примірниками облікових справ (додаток 7) подається керівником КЕВ (КЕЧ) району на перевірку до ГКЕУ ЗС України. У разі непогодження ГКЕУ ЗС України пропозицій про надання військовослужбовцю постійного жилого приміщення начальник КЕВ (КЕЧ) району після отримання письмового повідомлення про відмову від ГКЕУ ЗС України повинен переглянути пропозиції та надати іншу кандидатуру для затвердження її у встановленому порядку або письмове обґрунтування попереднього рішення. Після перевірки ГКЕУ ЗС України Список розподілу постійного житла розглядається Комісією з контролю за розподілом житла у гарнізонах ЗС України. Список розподілу постійного жилого приміщення в гарнізоні міста Києва перед розглядом Комісією з контролю за розподілом жилого приміщення в гарнізонах ЗС України перевіряється юридичною службою МО України на відповідність вимогам законодавства. Рішення (пропозиції) Комісії з контролю за розподілом житла у гарнізонах ЗС України є остаточними для розгляду керівником квартирно-експлуатаційного органу, головою гарнізонної житлової комісії та начальником гарнізону. Список розподілу постійного житла, погоджений Комісією з контролю за розподілом житла у гарнізонах ЗС України, повертається ГКЕУ ЗС України разом із завіреною копією протоколу засідання Комісії з контролю за розподілом житла у гарнізонах ЗС України до гарнізону.
Відповідно до пункту 4.5 Інструкції списки розподілу житлової площі подаються начальником гарнізону, головою гарнізонної житлової комісії та керівником квартирно-експлуатаційного органу на перевірку до Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України для подальшого їх розгляду комісією з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, у цій справі рішення про надання позивачу спірної квартири у встановленому законом порядку не прийняте, список розподілу постійного житла не погоджений комісією з контролю за розподілом житла у гарнізонах ЗС України та не переданий до виконавчого органу міської ради для видачі ордера. Позивач перебуває на квартирному обліку, проте питання про надання йому постійного житла у встановленому законом порядку не вирішене, а до компетенції суду не віднесено питання щодо розподілу житла.
Під час вирішення цієї справи Верховний Суд виходить з принципового значення правила частини першої статті 58 ЖК УРСР, за змістом якої ордер на жиле приміщення є єдиною підставою для вселення в нього.
Верховний Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що за таких обставин вимоги про визнання за позивачем права користування певною квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , є передчасними, оскільки предметом судового розгляду у цій справі не були вимоги про оскарження дій/бездіяльності комісії з контролю за розподілом житла у гарнізонах ЗС України щодо погодження виділення позивачу спірної квартири.
Доводи касаційної скарги про те, що позивач має право на отримання спірної квартири, оскільки він брав участь в АТО, однак суди не застосували частину третю статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Верховний Суд визнає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до наведеної норми права у позачерговому порядку в разі потреби поліпшення житлових умов надаються жилі приміщення сім`ям військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, за місцем їх перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Забезпечення жилими приміщеннями в разі потреби поліпшення житлових умов сімей військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції або забезпеченні її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях або забезпеченні їх здійснення та загинули (померли) або пропали безвісти, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Отже, наведені правила регулюють відносини щодо забезпечення жилими приміщеннями в разі потреби поліпшення житлових умов сімей військовослужбовців у разі смерті військовослужбовця або у разі його безвісного зникнення.
З огляду на викладене, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, які зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, власного тлумачення норм матеріального права, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі – Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ визначив, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. 
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        С. Ю. Бурлаков

Б. І. Гулько