Постанова 
Іменем  України
 
15 липня 2020 року  
м. Київ
 
справа № 753/6244/15-ц
 
провадження № 61-4046св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року у складі судді                  Лужецької О. Р. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада             2017 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Панченка М. М.,               Слюсар Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2015 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 23 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та    ОСОБА_3  укладено два договори позики, згідно з якими                  ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_4 375 000 грн та 90 000 грн                            на строк до 04 червня 2009 року.
Факт передачі грошових коштів за договором позики підтверджується розписками відповідача про отримання останнім грошових коштів у розмірі 375 000 грн та 90 000 грн, що разом складає 465 000 грн. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, спадкоємцем останнього є його  дружина - ОСОБА_1 . 
Відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав,                                  у встановлений договором строк грошові кошти не повернув.
Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд стягнути                               з відповідача на її користь заборгованість за договором позики                               від 23 лютого 2009 року у розмірі 835 101 грн, з яких: 465 000 грн основного боргу, три проценти річних у розмірі 80 871 грн, інфляційні втрати у розмірі 289 230 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня             2016 рокупозов ОСОБА_1  задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 465 000 грн, три проценти річних у розмірі 80 871 грн, суму збитків, завданих інфляцією, у розмірі 289 230 грн, що разом складає 835 101 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 3 654 грн на відшкодування сплаченого судового збору.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 не виконав зобов`язань за договором позики, укладеним 23 лютого 2009 року                           з ОСОБА_4 , грошових коштів ні останньому, ні його спадкоємцю - ОСОБА_1 , не повернув. 
 
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 05 квітня 2016 року залишено без задоволення.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня             2016 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком суду першої інстанції, зазначивши також,                         що заявляючи клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи,  ОСОБА_2 не сприяв її проведенню, не надав суду необхідні матеріали для проведення експертизи, тобто ухилився від її проведення,                а тим самим згідно з частиною першою статті 146 ЦПК України визнав факт неповернення позики.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У грудні 2017 року  ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,            в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення, а справу направити на новий судовий розгляд.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2018 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року.
Відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 753/6244/15-ц з Дарницького районного суду м. Києва.
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи                       між суддями від 14 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року справу за позовом                 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргупризначено                     до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач ухилявся від подання експерту відповідних матеріалів та проведення експертизи. Таке твердження не відповідає дійсності, оскільки на вимогу суду ним зразки вільних підписів було надано                   у трьох екземплярах.
Також апеляційний суд зазначив, що написання ним розписок підтверджується показаннями свідків, однак рішення суду не може гуртуватися на свідченнях свідків. Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо,- відеозапису та іншими доказами.
Крім того, заявник зазначає, що фактично грошові кошти належали не померлому  ОСОБА_4 , а іншій особі.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 листопада 2002 року (а. с. 8).
 
23 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого останній позичив ОСОБА_2 грошові кошти               у розмірі 465 000 грн на строк до 04 червня 2009 року. 
Факт передачі грошових коштів за договором позики підтверджується наданими ОСОБА_2 розписками про отримання грошових коштів                    у розмірі 375 000 грн та 90 000 грн (а. с. 6, 7). 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а. с. 9), спадкоємцем останнього є його  дружина - ОСОБА_1 . 
 
Відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав,                                  у встановлений договором строк грошові кошти не повернув.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції                   до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження                   в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи                       в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні                       чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права,              які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржені судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
 
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання                        або оспорювання. 
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року (частина перша статті 4 ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду                       за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод             чи інтересів.
 
Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. 
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.
 
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримння від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
 
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у стаття 1261-1265 цього Кодексу.
 
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Судом установлено і це підтверджується доказами, які наявні у матеріалах справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі. Після смерті ОСОБА_5 позивач, як дружина та спадкоємець першої черги, прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, у тому числі, ОСОБА_1 було успадковано права та зобов`язання, які випливають з договору позики від 23 лютого 2009 року.
 
Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню               у цей строк (термін).
 
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення  та трьох процентів річних від простроченої суми, оскільки позичальник не виконав належним чином взятих на себе зобов`язання за договором позики.
 
Колегія суддів вважає, що висновки попередніх інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
 
У касаційній скарзі заявник не посилається на те, що розписки він не підписував, а суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах касаційної скарги (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги про те, що грошові кошти передавались не відповідачу, а його керівнику, не підтверджуються матеріалами справи, оскільки розписки підписані саме ОСОБА_2 , тому ці доводи зводяться                    до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України                          не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження                   в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2  залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня                  2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
Б. І. Гулько 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк