Ухвала
Іменем України
 
27 серпня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 127/17399/19
провадження № 61-3872ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: державний реєстратор Комунального підприємства «Гарант+», Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,
третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради,  
 
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Грицаєнко Олени Павлівни на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 07 липня 2020 року у складі колегії суддів: Ковальчука О. В., Сала Т. Б., Якименко М. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до державного реєстратора Комунального підприємства «Гарант+» Васюри П. В. (далі - державний реєстратор), Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора від 25 лютого 2019 року № 45675656 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кредитні ініціативи».
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 19 травня 2020 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2020 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора від 25 лютого 2019 року № 45675656 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кредитні ініціативи». Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
28 травня 2020 року до Вінницького апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 , подана її представником - Грицаєнко О. П. , про ухвалення додаткового рішення, яка мотивована тим, що 30 квітня 2020 року представником позивача подано до апеляційного суду заяву про зміну позовних вимог у зв`язку зі змінами у законодавстві, яке регулює спірні правовідносини, а саме статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій представник позивача просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким скасувати рішення державного реєстратора від  25  лютого 2019 року № 45675656 та припинити право власності ТОВ «Кредитні ініціативи» на квартиру АДРЕСА_1 . Проте апеляційний суд ухвалив судове рішення без урахування уточнених позовних вимог від 30 квітня 2020 року, тоді як вимога про припинення права власності є невід`ємною частиною вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію, тому Грицаєнко О. П. просила апеляційний суд ухвалити додаткове рішення про припинення права власності ТОВ «Кредитні ініціативи» на вказану квартиру.
 
06 липня 2020 року до Вінницького апеляційного суду надійшли письмові пояснення ТОВ «Кредитні ініціативи» із запереченням проти заяви про ухвалення додаткового рішення, які мотивовані тим, що заява позивача про ухвалення додаткового рішення є по суті заявою про збільшення позовних вимог та зміни предмету і підстав позову, що є неприпустимим на стадії апеляційного провадження.
 
07 липня 2020 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшли доповнення до заяви про ухвалення додаткового рішення, у яких представник ОСОБА_1 - адвокат Грицаєнко О. П. просила змінити прохальну частину вказаної заяви та вирішити питання про припинення права власності ТОВ «Кредитні ініціативи» (номер запису про право власності 30432342) та визнання права власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 липня 2020 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - Грицаєнко О. П. про ухвалення додаткового рішення відмовлено. 
 
27 липня 2020 року представник ОСОБА_1 - Грицаєнко О. П. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 07 липня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.
 
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
 
Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції, зокрема, про повернення апеляційної скарги.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення      вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою іправильне застосування апеляційним судом норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
 
Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею вказаною нормою; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.
 
Додаткове рішення суду - це такий акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог його повноти. Додаткове рішення суду ухвалюється тоді, коли суд не вирішив усі заявлені вимоги у справі або не розв`язав окремі процесуальні питання.
 
Суд не вправі під виглядом додаткового рішення змінити зміст рішення або вирішити нові питання, що не досліджувалися в судовому засіданні.
 
Звертаючись до суду апеляційної інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, сторона позивача посилалася на те, що апеляційний суд ухвалив судове рішення без урахування уточнених позовних вимог від 30 квітня 2020 року, у яких заявлялася вимога про припинення права власності ТОВ «Кредитні ініціативи» на спірну квартиру і така вимога є невід`ємною частиною вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію. 
 
За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
 
Згідно з пункту 2 частини першої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
 
Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції визначені статтею 367 ЦПК України, згідно з положеннями якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
 
Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що позивач може реалізувати своє право на зміну (уточнення) позовних вимог лише під час розгляду справи у суді першої інстанції до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
 
Зміна (уточнення) позовних вимог на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції не допускається, оскільки суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості вирішувати вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції при вирішенні справи по суті. 
   
Встановивши, що заяву про зміну позовних вимог подано стороною позивача до суду апеляційної інстанції і зазначена у ній вимога не була предметом розгляду в суді першої інстанції при вирішенні справи по суті, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, оскільки відсутні правові підстави, встановленні частиною першою статті 270 ЦПК України, за умови існування яких суд може ухвалити додаткове рішення, зокрема відсутні підстави вважати, що стосовно певної позовної вимоги не ухвалено рішення. 
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування таких норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, є безпідставними, оскільки матеріально-правове обґрунтування у зазначених справах та у цій справі є різними. 
 
Так, заявник у касаційній скарзі зазначає, що у вказаних постановах Великої Палати Верховного Суду зазначено, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм; саме на суд покладено обов'язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору; самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
 
Разом з цим, посилання у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду із загальних питань правозастосування не може свідчити про подібність правовідносин у справі, а як наслідок про вирішення питання щодо урахування судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. 
 
При цьому Верховний Суд зазначає, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. 
 
Той факт, що суд апеляційної інстанції не розглянув заяву про уточнення позовних вимог, у якій стороною позивача заявлено вимогу, яка не була предметом розгляду в суді першої інстанції при вирішенні справи по суті, жодним чином не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції принципу jura novit curia («суд знає закони»).    
 
Доводи касаційної скарги є безпідставними та по своїй суті зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального та процесуального права.
 
Отже, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, постановленим із додержанням норм процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - Грицаєнко Олени Павлівни на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 07 липня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до державного реєстратора Комунального підприємства «Гарант+» Васюри Павла Володимировича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстраторавідмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик