ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4878/20 Справа № 204/3511/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Свистунової О.В.         
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И Л А:
       У травні 2019 року позивач звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ПрАТ «СК «ВУСО» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
       Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.06.2017 на вул. Курчатова в м. Дніпрі, біля електроопори №18, сталася дорожньо-транспортна пригода з участю автомобіля марки «Mitsubishi» (реєстраційний номер - НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Volxwagen» (реєстраційний номер - НОМЕР_2 ) під керуванням позивача. У результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачеві була заподіяна шкода.         Після настання страхового випадку позивач звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО», яке застрахувало ризики власника автомобіля «Mitsubishi» (ліміт відповідальності - 50 000,00 грн.).         
       Згідно з висновком експерта матеріальна шкода, заподіяна позивачеві становить 95 521,24 грн. 
       Дотепер відповідачі не відшкодували позивачеві заподіяну шкоду, що стало причиною звернення позивача до суду з позовом про стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» страхового відшкодування в сумі 49 000,00 грн. (з урахуванням франшизи), з ОСОБА_2 - компенсації заподіяної майнової шкоди в 46 521,24 грн., компенсації заподіяної моральної шкоди в сумі 30 000,00 грн. (а.с.а.с. 2 - 11).
       06 червня 2019 року ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська справу за підсудністю було передано до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 62).
       Рішенням  Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року частково задоволені позовні вимоги.
       
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію заподіяної майнової шкоди в сумі 46 521,24 грн., компенсацію заподіяної немайнової (моральної) шкоди в сумі 5 000,00 грн., компенсацію судових витрат у сумі 768,40 грн., разом - 52 289,64 грн.
       У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ПрАТ "СК "ВУСО" та ухвалити у цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
       
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

       Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

       Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

       Судом першої інстанції встановлено, що 26.06.2017 на вул. Курчатова в м. Дніпрі, біля електроопори №18, сталася дорожньо-транспортна пригода з участю автомобіля марки «Mitsubishi» (реєстраційний номер - НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Volxwagen» (реєстраційний номер - НОМЕР_2 ) під керуванням позивача. У результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачеві була заподіяна шкода (а.с.а.с. 17 - 19).
       Згідно із звітом про оцінку транспортного засобу від 22.05.2018 №07-05-18Р, складеним експертом-автотоварознавцем Якименком Р.Н., вартість матеріального збитку позивача становить 95 521,24 грн. (а.с.а.с. 28 - 43, 56, 57).
       Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 13.06.2018 №4426/4427-17, складеним Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, невідповідність дій ОСОБА_2 вимогам пункту 10.2 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою (а.с.а.с. 21 - 27).
       Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Mitsubishi» застрахована ПрАТ «СК «ВУСО» (поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АК №3117354) (а.с. 54).
       22 червня 2018 року позивач звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування, додавши до неї копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, паспорту, а також висновку про оцінку транспортного засобу від 22.05.2018 №07-05-18Р (а.с.а.с. 48, 49).
       26 липня 2018 року постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, ухваленою за фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди, провадження у справі було закрите за відсутністю у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 20).
       20 листопада 2018 року ПрАТ «СК «ВУСО» своїм листом №9078/773777 відмовило позивачеві у задоволенні поданої ним заяви, пославшись на відсутність доказів винуватості ОСОБА_2 (а.с. 55).
       Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги заявлені до іншого учасника ДТП ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні позову до страховика - ПрАТ «СК «ВУСО», виходив з того, що позивач не надав доказів вини ОСОБА_2 відносно ДТП, що мало місце 26.06.2017 року. За відсутності вини страхувальника, при тому що ДТП відбулося в результаті взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, законодавством не передбачено виплату страхового відшкодування.
       Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
       Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
       За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
       Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
       Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
       Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
       Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
       Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
       Відмовляючи в задоволенні позову в частині до страховика, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки вина відповідача ОСОБА_2 у вчиненні ДТП не була встановлена відповідним судовим рішенням у справі про адміністративне правопорушення і причинно-наслідковий зв`язок між його діями у вигляді порушення Правил дорожнього руху та наслідками у вигляді заподіяння шкоди позивачу відсутні, а позивач не надав доказів вини ОСОБА_2 відносно ДТП, що мало місце 26.06.2017 року. Тому, за відсутності вини страхувальника, при тому що ДТП відбулося в результаті взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, законодавством не передбачено виплату страхового відшкодування.
       Наведені висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи і вимогам матеріального та процесуального права з огляду на таке.
       Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
       Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
       Сторони не заперечували, що протокол про вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення не складався, однак, сама лише відсутність доказів притягнення особи до адміністративної відповідальності не може бути підставою для звільнення її від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду.
Крім того, позивачем надано відповідь УПП в Дніпропетровській області від 29.01.2020 року на адвокатський запит, в якій зазначено, що в період з 08.04.2019 по 23.01.2020 року ОСОБА_2 не з"явився на неодноразові запрошення працівників поліції. Та у зв"язку з відсутністю матеріалів в УПП скласти протокол про адміністративне правопорушення у відношенні гр. ОСОБА_2 працівниками УПП в Дніпропетровській області ДПП, на даний час, не надається можливим (а.с.160-161, 162).
Колегія виходить з того, що ця обставина не звільняє від цивільно-правової відповідальності іншого учасника ДТП, яка сталась 26.06.2017 року.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статей 77, 78 цього Кодексу докази мають бути належними та допустимими.
       У пункті 2 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
       Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
       Згідно ч. 1,2,3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що ДТП сталася внаслідок порушення саме водієм ОСОБА_2 вимог пункту 10.2 Правил дорожнього руху України.
       На підтвердження своїх доводів позивач надав висновок експерта за результатами проведення судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 13.06.2018 №4426/4427-17, складеним Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, відповідно до якого, невідповідність дій ОСОБА_2 вимогам пункту 10.2 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою (а.с.а.с. 21 - 27). Даний висновок було складено на підставі постанови Кіровського районного суду м. Дніпропетровська про призначення судової автотехнічної та транспортно-трассологічної експертизи при розгляді адміністративної справи у відношенні ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП.
Місцевий суд, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у відношенні ОСОБА_2 послався як на належний доказ висновок експерта за результатами проведення судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 13.06.2018 року №4426/4427-17. Та дійшов висновку, що ОСОБА_2 26.06.2017 року керував автомобілем правомірно, отже у розумінні законі, був володільцем джерела підвищеної небезпеки, тому відповідальність за заподіяну шкоду в частині, що не покривається страховиком має нести саме він. Тому вважав, що майнова вимога в сумі 46 521,24 грн. підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не оскаржена, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.
       Однак, суд першої інстанції не з`ясував у достатньому обсязі дійсних обставин справи, не перевірив та не спростував вищевказаних доводів позивача, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що поведінка ОСОБА_2 не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із заподіяною позивачу шкодою. 
       Судом не встановлено, чи мав водій автомобіля марки «Mitsubishi» (реєстраційний номер - НОМЕР_1 ), за умови дотримання ним Правил дорожнього руху, можливість уникнути ДТП, тобто, чи не перебувають його дії в безпосередньому причинному зв`язку з наслідками ДТП.
       Вирішуючи спір, суд першої інстанції не дотримався встановленого статтею 89 ЦПК України принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та неправильно застосував до них вищенаведені норми матеріального права.
       Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
       Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
       У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
       Оцінюючи правомірність постановленого у справі рішення суду першої інстанцій, колегія суддів виходить з того, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди зобов`язані власні процесуальні дії належним чином мотивувати, враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, а обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.
       Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Підставами для відшкодування шкоди майну фізичної або юридичної особи є неправомірні дії заподіювача шкоди, між ними є безпосередній причинний зв`язок та є вина такої особи.
       Така правова позиція узгоджується із постановою ВС від 27 листопада 2019 року у справі 369/1558/17.
Враховуючи вищевикладене, колегія виходить з того, що наявність рішення у іншій справі не є виключним документом, який підтверджує вину, а вважає, що підлягає в судовому порядку дослідженню в комплексі усіх доказів поданих сторонами та здобутих під час розгляду справи.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги для визначення вини відповідача висновок експерта за результатами проведення судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 13.06.2018 №4426/4427-17, складеним Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, відповідно до якого, невідповідність дій ОСОБА_2 вимогам пункту 10.2 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.

Крім того, ПрАТ «СК «ВУСО» у своєму листі №7121/773777 від 07.09.2018 року підставою у відмові виплатити страхову суму зазначав, що на підставі наданих до ПрАТ «СК «ВУСО» документів (Постанова Кіровського районного суду м Дніпропетровська, справа № 203/2509/17 від 13.07.2017 року), вина ОСОБА_2 (водія забезпеченого транспортного засобу МІТSUBISНІ LANSER Д.Н.З. НОМЕР_3 за полісом № АК3117354 від 30.01.2017року, укладеним в ПрАТ «СК «ВУСО») у настанні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 26.06.2017 року о 17:35, не встановлена.
Колегія виходить з наступного. Відповідно до пункту 33-1.2. статті 33-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що на підставі письмового запиту страховика або МТСБУ відповідний підрозділ Національної поліції зобов`язаний надати йому довідку про дорожньо-транспортну пригоду, форма та порядок видачі якої встановлюється Міністерством внутрішніх справ України; суди та правоохоронні органи - копії наявних документів щодо обставин скоєння дорожньо- транспортної пригоди, розміру заподіяної та відшкодованої шкоди.
Як вбачається з матеріалів справи, саме Кіровським районним судом м. Дніпропетровська було призначено судову автотехнічну та транспортно-трассологічну експертизу при розгляді адміністративної справи у відношенні ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП та поставлені перед експертом питання, а отриманий висновок судового експерта №4426/4427-17 від 13.06.2018 року, у подальшому, було долучено до матеріалів справи, тому, відповідно до пункту 33-1.2. статті 33-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» саме ПрАТ «СК «ВУСО» на підставі письмового запиту страховика до суду не позбавлені також були права отримати копії наявних документів щодо обставин скоєння дорожньо- транспортної пригоди, розміру заподіяної та відшкодованої шкоди в т.ч. копію висновку судового експерта №4426/4427-17 від 13.06.2018 року.
Не направлення особисто апелянтом копії висновку ПрАТ «СК «ВУСО» не звільняє страховика ПрАТ «СК «ВУСО» від виконання пункту 33-1.2. статті 33-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не є підставою для відмови у страховій виплаті.
       Стосовно посилання на відсутність вини ОСОБА_2 у висновку експерта №4426/4427-17 від 13.06.2018 року слід зазначити, що за вимогами част. 2 ст. 102 ЦПК України предметом висновку експерта не можуть бути питання права. 
       Тобто, винуватість відповідача на підставі висновку експерта №4426/4427-17 від 13.06.2018 року може бути встановлена у судовому порядку.
       Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 13.06.2018 №4426/4427-17 у адміністративній справі № 203/2509/17 відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КупАП України, складеним Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, невідповідність дій ОСОБА_2 вимогам пункту 10.2 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою (а.с.а.с. 21 - 27).
       Крім того, згідно із звітом про оцінку транспортного засобу від 22.05.2018 №07-05-18Р, складеним експертом-автотоварознавцем Якименком Р.Н., вартість матеріального збитку позивача становить 95 521,24 грн. (а.с.а.с. 28 - 43, 56, 57). Зазначений розмір матеріального збитку сторонами не оскаржений.

       У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
       У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту.
       Матеріалами справи встановлено, що страховик ПрАТ «СК «ВУСО» відповідає, відповідно до умов договору страхування за страховим полісом № АК/3117354 від 30.01.2017 року, за шкоду заподіяну майну потерпілих, яка становить 50 000 грн. на одного потерпілого.
       Оскільки, цим полісом встановлено розмір франшизи 1 000 грн., відповідно відповідальність страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілого ОСОБА_1 становить 49 000 грн., яка не була виплачена ПрАТ «СК «ВУСО» позивачу.

       Зважаючи на те, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги висновок експерта за результатами проведення судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 13.06.2018 №4426/4427-17 у адміністративній справі № 203/2509/17 відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КупАП України, складеним Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, відповідно до якого, невідповідність дій ОСОБА_2 вимогам пункту 10.2 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, та те, що сума страхового відшкодування у розмірі 49 000 грн., встановлена страховим полісом № АК/3117354 від 30.01.2017 року, не була виплачена ПрАТ «СК «ВУСО» позивачу, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" з ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог у оскаржуваній частині, яким стягнути  Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" (код ЄДРПОУ 31650052) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) страхову суму в розмірі 49 000 (сорок дев`ять тисяч) грн. 

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

У іншій частині судове рішення не оскаржувалось, а тому не переглядалось судом апеляційної інстанції.

       За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
       За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
       Для цілей розподілу судових витрат:
       - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
       - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
       Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
       Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
       Як вбачається із матеріалів справи, представником ОСОБА_1 у даній справі був адвокат Сагайдак А.В., який діяв на підставі Свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю № 2612 від 03.09.2012 року, ордеру серія ДП 2878/017 від 16.03.2020 року та договору про надання правової (правничої) допомоги від 16.03.2020 року (а.с.197-201,202,203).
       На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник ОСОБА_1 - адвокат Сагайдак А.В подав до Дніпровського апеляційного суду:
       - рахунок № 01 від 16 березня 2020 року у сумі 8 000 грн. щодо оплати гонорару, згідно договору про надання правової (правничої) допомоги від 16.03.2020 року (а.с.204);
- квитанцію про сплату ОСОБА_1 у сумі 8 000 грн. щодо оплати гонорару, згідно договору про надання правової (правничої) допомоги від 16.03.2020 року (а.с.205).
       Заяв чи клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від учасників справи не надходило.
       Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
        Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" (код ЄДРПОУ 31650052) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 1 882,85 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.
Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" та ухвалити нове судове рішення у оскаржуваній частині.
Стягнути  Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" (код ЄДРПОУ 31650052) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) страхову суму в розмірі 49 000 (сорок дев`ять тисяч) грн.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" (код ЄДРПОУ 31650052) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 1 882,85 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова
       Судді: Т.П.Красвітна
І.А. Єлізаренко