КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                                   Апеляційне провадження № 22-ц/824/9300/2020
                                                                                                                  Справа 758/6805/17
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем   України
 
02 вересня 2020 року                                                                                                м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
            суддів                                                 Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
            за участю секретаря             Богдан І.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Ларіонової Н.М. в м. Київ 02 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
У квітні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя. 
Позовна заява мотивована тим, що з 19 серпня 2000 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року був розірваний. Під час шлюбу у них народилося троє дітей: сини ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу сини проживають з нею, а дочка - з відповідачем. 
За час шлюбу ними за кредитні кошти придбано автомобіль Сitroen C4 PIKASSO, номер кузова НОМЕР_1 , 2010 року випуску, який був проданий відповідачем після припинення шлюбних відносин. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди стосовно поділу спільного майна. Вважає, що оскільки вона виховує трьох малолітніх дітей (має сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від іншого шлюбу), при цьому перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а сума аліментів у розмірі ⅙ частини від доходу відповідача, що становить 1000 грн., є недостатньою для належного забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, наявні правові підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна, збільшивши її частку у майні.
Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням уточнення позовних вимог, просила поділити належне подружжю на праві спільної сумісної власності майно - автомобіль, збільшивши її частку у вартості спільного сумісного майна, стягнути з відповідача на свою користь в якості компенсації більшої частини вартості автомобіля грошову суму у розмірі 195046 грн. та вартість консультаційного висновку у сумі 1000 грн.
 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 частково задоволено. У порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію належної ОСОБА_7 Ѕ частини у спільному майні подружжя - виплачених за період з 11 лютого 2011 року по 22 травня 2014 року під час шлюбу грошових коштів за автомобіль, що був зареєстрований за ОСОБА_3 , в розмірі 87547,99 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишено без задоволення, рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що за обставин відчуження відповідачем спірного автомобіля на користь третьої особи позивач вправі вимагати стягнення з відповідача Ѕ частини його вартості, визначеної на час розгляду справи, а не стягнення грошової компенсації виплачених в період шлюбу кредитних коштів, оскільки поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника, а не кошти, за які подружжям було набуте вказане майно у період шлюбу. З урахуванням встановлених обставин, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та не встановив дійсної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи.
 
В апеляційній скарзі, поданій представником Чорним Є.О., ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила змінити рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року та задовольнити позов повністю.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що в ході розгляду справи встановлено, що право власності на рухоме майно набуте сторонами у шлюбі за рахунок кредитних коштів, позивач була поручителем за виконання зобов`язань відповідачем по кредитному договору і несла з ним солідарні обов`язки боржника, станом на 24 квітня 2017 року заборгованості по кредиту не існує, а рухоме майно протиправно відчужено відповідачем в період дії ухвали про накладення арешту на відчуження даного майна та без згоди позивача.
Вказувала, що суд залишив поза увагою доводи позивача про те, що до моменту погашення кредиту 24 квітня 2017 року вона несла солідарні обов`язки боржника за кредитним договором, погашення кредиту сторони здійснювали спільно, однак грошові кошти на погашення кредиту вносилися до каси фінансової установи (банку) особисто відповідачем, оскільки останній був стороною за основним кредитним договором від 11 лютого 2011 року. Залишення поза увагою наведених доводів позивача потягнуло за собою незастосування судом положень ст. 60, 68 СК України, недотримання положень ст. 355, 357 та 368 ЦК України, а також порушення положень п. 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" в частині стягнення суми компенсації, виходячи з дійсної вартості майна на момент розгляду справи. В свою чергу, згідно до консультаційного висновку від 03 серпня 2017 року № 926, середньоринкова вартість автомобіля на момент розгляду справи становить 260855,09 грн.
При цьому в ході судового засідання встановлено, що у грошовому виразі сума аліментів, яку сплачує відповідач на утримання двох неповнолітніх синів, становить 1500 грн. на місяць, що недостатньо для належного забезпечення їх розвитку, виховання та лікування. Натомість, суд залишив поза увагою доводи представника позивача про те, що вона на момент розгляду справи виховує трьох малолітніх дітей, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, не маючи можливості працювати, і іншого майна, набутого у шлюбі з відповідачем, ОСОБА_1 після розірвання шлюбу не отримала. За таких умов суд не застосував до спірних правовідносин положення п. 3 ст. 70 СК України, чим позбавив позивача права на збільшення частки компенсації вартості спільного сумісного майна подружжя, набутого у шлюбі, що в свою чергу порушило право позивача на справедливий судовий розгляд, регламентоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод.
 
Від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що судом встановлено, а сторонами надано доказ того, що на момент розірвання шлюбу у позивача спору про поділ майна подружжя немає, що встановлено рішенням суду про розірвання шлюбу. Це свідчить, що у позивача не виникало питання про поділ майна подружжя, доки відповідач не погасив кредитні зобов`язання.
Зазначив, що під час ухвалення рішення необхідно ділити не лише кошти від продажу автомобіля, а й борг за кредитом, який погашено відповідачем по справі особисто. З дня розірвання шлюбу 18 червня 2014 року по 15 вересня 2016 року позивач не могла надавати кошти, оскільки доходів та роботи не мала. В матеріалах справи відсутній будь-який доказ того, що позивач отримувала кошти, а отже судом першої інстанції не було порушено вимоги ст. 213 ЦПК України.
Вказував, що позивачем було заявлено збільшення частки в майні подружжя до 79,74 %, таке збільшення нічим не підтверджено, розрахунок, чому саме така частка має належати ОСОБА_1 , надано не було. Відповідач щомісяця сплачує аліменти на дітей в розмірі, більшому, ніж встановлено судовим рішенням. Отже, відповідач дітей утримує, а отже суд в даній частині вірно мотивував судове рішення, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.
Вважав, що судом невірно розраховано розмір частки, якщо навіть виходити з розрахунку вартості автомобіля, наданого позивачем. Якби суд виходив з рівних часток та оцінки автомобіля станом на 03 серпня 2017 року, то позивач мала б сплатити відповідачу 10434,20 грн., а отже в результаті поділу майна відповідач має право на компенсацію, а не позивач - це той факт, який не було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.
 
Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що з 19 серпня 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , в подальшому ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року (а. с. 5, 14, 16 т. 1).
У шлюбі народжені діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 18 - 20 т. 1).
17 червня 2016 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб, у якому народжено дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 17, 21 т. 1).
На а. с. 9 - 10 т. 1 знаходиться копія кредитного договору № 1КАРNAIG.3312.001, укладеного 11 лютого 2011 року ПАТ "Всеукраїнський банк розвитку" та ОСОБА_3 , за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності грошові кошти на умовах, визначених цим договором. Кредит надається в сумі 196046 грн. із терміном користування до 10 лютого 2018 року під 21 % річних. 
Також 11 лютого 2011 року ПАТ "Всеукраїнський банк розвитку", ОСОБА_3 та ОСОБА_10 уклали договір поруки, за умовами якого поручитель ОСОБА_10 відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а. с. 12 т. 1).
Листом ПАТ "Всеукраїнський банк розвитку" від 03 серпня 2016 року повідомлено ОСОБА_10 , що станом на 02 серпня 2016 року заборгованість за кредитним договором складає 74471,84 грн. (а. с. 68 - 69 т. 1).
Згідно довідки ПАТ "Всеукраїнський банк розвитку" від 10 травня 2017 року, станом на 10 травня 2017 року заборгованість по кредитному договору № 1КАРNAIG.3312.001 від 11 лютого 2011 року погашена в повному обсязі (а. с. 13 т. 1).
Згідно довідки ПАТ "Всеукраїнський банк розвитку" № 4118, станом на 01 вересня 2017 року заборгованість по кредитному договору погашена в повному обсязі і автомобіль в заставі не перебуває. Загальна сума погашення за кредитним договором становить 377976,53 грн., в тому числі за період з 11 лютого 2011 року по 22 травня 2014 року - 175149,98 грн., за період з 23 травня 2014 року по 24 квітня 2017 року - 202826,55 грн. (а. с. 123 т. 1).
 
Згідно довідки Регіонального сервісного центру в м. Києві від 11 липня 2017 року, автомобіль Сitroen C4 PIKASSO, номер кузова НОМЕР_1 , який було зареєстровано на ОСОБА_3 , 28 квітня 2017 року знято з обліку для реалізації та 06 червня 2017 року перереєстровано на нового власника ОСОБА_12 (а. с. 47 т. 1).
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року змінено рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; із урахуванням проживання з батьком та знаходження на його утриманні спільної доньки сторін ОСОБА_5 зменшено розмір аліментів з ⅓ до ⅙ частини, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (а. с. 22 - 25 т. 1).
На а. с. 100 - 110 т. 1 знаходяться копії платіжних доручень про сплату ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за 2016 - 2017 роки.
На а. с. 124 т. 1 знаходиться копія судового наказу, видана Подільським районним судом м. Києва 20 вересня 2017 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 в розмірі ј заробітку боржника, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення цієї заяви і до досягнення дитиною повноліття.
На а. с. 125 т. 1 знаходиться довідка про доходи, надана ОСОБА_3 ТОВ "Торговий Дім Приват", згідно якої заробітна плата відповідача з січня 2011 року по листопад 2012 року становила 313179,19 грн.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що при поділі майна враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, а тому в порядку розподілу спільного майна подружжя необхідно стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію належної ОСОБА_1 Ѕ частки у спільному майні подружжя - Ѕ частину від виплачених за період під час шлюбу грошових коштів в розмірі 175149,98 грн. за автомобіль, що становить 87574,99 грн., враховуючи при цьому, що після розірвання шлюбу ОСОБА_3 було сплачено свої кошти за кредитом у розмірі 202826,55 грн. 
 
Апеляційний суд не може погодитись із даними висновками, виходячи із наступного.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
Установлено, що спірний автомобіль сторони придбали за кредитні кошти під час шлюбу.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, оскільки придбаний за кредитні кошти за час шлюбу сторін, а презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя не спростована.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
У пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).
Разом із тим, визначаючи розмір грошової компенсації Ѕ частини вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції, виходив із того, що розмір компенсації за належну позивачу частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з подружжя, визначається із суми, яка була сплачена подружжям під час шлюбу за вказаний автомобіль в рахунок погашення кредиту за період з 11 лютого 2011 року по 22 травня 2014 року.
У той же час, судом не враховано, що вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи як його дійсна вартість а не виплачена за це майно сума кредитних коштів у період шлюбу.
Тобто, за обставин відчуження відповідачем спірного автомобіля на користь третьої особи, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача Ѕ частини його вартості, визначеної на час розгляду справи, а не стягнення грошової компенсації виплачених в період шлюбу кредитних коштів, оскільки поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника, а не кошти, за які подружжям було набуте вказане майно у період шлюбу.
За таких обставин рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим, воно не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.
 
Вирішуючи позовні вимоги в цій частині по суті, апеляційний суд враховує вказівки Верховного Суду в постанові від 27 травня 2020 року по цій справі про необхідність встановлення дійсної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи.
 
При цьому апеляційний суд не погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу про відсутність спору про поділ майна подружжя, що встановлено рішенням суду про розірвання шлюбу, оскільки дані доводи спростовуються самою наявністю даного позову, крім того, відсутність майнового спору на час розірвання шлюбу не означає неможливості його виникнення в подальшому, оскільки відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, 7 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.
 
Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. 
 
На підтвердження обставин вартості автомобіля позивачем надано консультаційний висновок № 926, складений 03 серпня 2017 року судовим експертом Диким В.П., згідно якого середньоринкова вартість автомобіля Сitroen C4 PIKASSO з бензиновим двигуном об`ємом 1,6, автоматичною трансмісією 2010 року випуску станом на 03 серпня 2017 року становитиме 260855,09 грн. (а. с. 58 - 62 т. 1).
 
Відповідачем надано копію експертного висновку від 20 квітня 2017 року про ринкову вартість колісного транспортного засобу автомобілю Сitroen C4 PIKASSO, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_13 на підставі порівняльного підходу, згідно якого на підставі дослідження ринку пропозиції до продажу КТЗ оцінювач робить висновок, що ринкова вартість автомобілю станом на 20 квітня 2017 року становить 49628 грн. Строк дії висновку - три місяці з дати висновку (а. с. 94 - 95 т. 1).
 
Надані сторонами докази не є висновками експерта в розумінні ст. 102 ЦПК України, оскільки не містять застережень про відповідальність експертів за завідомо неправдивий висновок, а тому оцінюються судом в загальному порядку як письмові докази.
 
При цьому апеляційний суд враховує, що копія експертного висновку, яка надана відповідачем, не містить мотивувальної частини, що викликає сумнів в його обґрунтованості, а сам оціночний документ складено 20 квітня 2017 року, в той час як справу розглянуто судом 02 жовтня 2017 року, а отже не є доказом вартості майна саме на час розгляду справи.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що середньоринкову вартість спірного автомобіля необхідно визначати на підставі консультаційного висновку № 926 від 03 серпня 2017 року, згідно якого вартість автомобіля становитиме 260855,09 грн.  
 
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила збільшити її частку у майні подружжя, оскільки на момент подання позову з нею проживають двоє малолітніх, спільних від шлюбу дітей, а також від шлюбу, укладеного з ОСОБА_11 , вона має малолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, і сума аліментів у розмірі ⅙ частини від доходу відповідача, що становить 1000 грн. на місяць, недостатня для належного забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, а іншого майна протягом шлюбу з відповідачем подружжям не набуто. У заяві про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просила додатково врахувати протиправну поведінку відповідача в частині порушення права спільної сумісної власності на рухоме майно, зокрема безпідставне та незаконне його відчуження, проведене без волі позивача та без урахування інтересів співвласника майна.
 
Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
 
Із роз`яснень, викладених у п. 30 постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). 
Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). 
Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.
 
Із матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу дочка сторін ОСОБА_5 проживає з відповідачем, сини ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - із позивачем, і на їх утримання з відповідача рішенням суду стягуються аліменти у розмірі ⅙ частини від доходу відповідача.
 
Апеляційний суд відхиляє доводи позивача на те, що вона має малолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки він народжений від шлюбу позивача з ОСОБА_11 , який і повинен відповідно до вимог СК України утримувати та забезпечувати як матір дитини, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, так і свою дитину.
Під час розгляду справи суду не було надано доказів про те, що у відповідача існує заборгованість по виплаті аліментів.
Інші доводи позивача щодо збільшення частки в майні не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема про безпідставне та незаконне відчуження майна без волі позивача та без урахування інтересів співвласника майна, оскільки саме по собі відчуження майна без згоди іншого подружжя не є підставою для збільшення частки в майні іншого подружжя, передбаченою ч. 2 ст. 70 СК України.
Відтак безпідставними є вимоги ОСОБА_1 про збільшення частки в праві спільної сумісної власності подружжя, виходячи із того, що позивачем не доведено згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України наявності підстав для такого збільшення, встановлених ст. 70 СК України.
Саме по собі посилання позивача в апеляційній скарзі, що аліменти в розмірі 1500 грн. на місяць є недостатніми для належного забезпечення розвитку дітей, виховання та лікування, є нічим не підтвердженими припущеннями позивача та відхиляються апеляційним судом.
Крім того, апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо); розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення, а відтак ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до суду із відповідним позовом.
 
Апеляційний суд відхиляє доводи відзиву на апеляційну скаргу щодо права позивача на компенсацію лише 46 % вартості автомобіля, яка була сплачена за час перебування в шлюбі, оскільки до моменту погашення кредиту 24 квітня 2017 року позивач несла солідарні обов`язки боржника за кредитним договором на підставі договору поруки від 11 лютого 2011 року та була відповідальною перед кредитором за своєчасне погашення кредиту.
 
Отже, позивач при поділі майна вправі вимагати стягнення з відповідача в порядку компенсації Ѕ частини вартості відчуженого ним майна в розмірі 130427,55 грн., що є справедливою сатисфакцією позивачу у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, відтак позов про поділ майна подружжя підлягає частковому задоволенню в межах встановленої суми.
 
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.
 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із відповідача на користь позивача судові витрати за подання позову, апеляційної та касаційної скарги 6261,47 грн. пропорційно задоволення позову.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
В порядку поділу спільного майна подружжя стягнути із ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_3 ) грошову компенсацію Ѕ частки у спільному майні подружжя в розмірі 130427,55 грн. та судові витрати 6261,47 грн.
В іншій частині позов ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2020 року.

Головуючий:                                                                                      Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                              Фінагеєв В.О.  
 
                                                                                                            Яворський М.А.