Справа № 344/8227/17 
Провадження № 22-ц/4808/10/20 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільний справ:
       головуючої                        Пнівчук О.В.
                       суддів:                Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.
                       секретаря                 Турів О.М.,                                 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на рішення Івано-Франківського міського суду від 20 листопада 2018 року,  в складі судді Домбровської Г.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» про стягнення заробітної плати,  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
в с т а н о в и в:
У червні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні. Позовні вимоги мотивувала тим, що згідно наказу №12 к від 27.06.2013 року вона працювала на посаді заступника генерального директора з фінансів та економіки «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод». Наказом №22 від 20.04.2017 року звільнена з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КзПП України.
Позивач, посилаючись на те, що при звільненні з нею не проведено належного розрахунку, просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 16 550,36 грн. 
Збільшуючи  позовні вимоги, представник позивача -  ОСОБА_2  просив стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати (розрахунку) при звільненні за період з 21.04.2017року по 22.05.2018 року в сумі 216 824,76грн (а.с. 33-35) та за період з 23.05.2018р року по 12.10.2018 року в сумі 80 604 грн (а.с. 50-51).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ПАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на користь ОСОБА_1   16 550 грн 36 коп нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, 515 084 грн 19 коп середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2017 року по 20.11.2018 року (з вирахуванням всіх обов`язкових платежів та внесків), а всього 531 грн 55 коп (з вирахуванням із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні всіх обов`язкових платежів та внесків).
Рішення в частині стягнення з ПАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на користь ОСОБА_1 12 444 грн 11 коп заборгованої заробітної плати за березень 2017 року допущено до негайного виконання.
Не погоджуючись із рішенням суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, представник АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
Апелянт зазначив, що суд першої інстанції повинен був залишити подані заяви про збільшення позовних вимог від 22.05.2018 року та 16.10.2018 року без розгляду, оскільки такі підписані ОСОБА_2 без долучення довіреності на підтвердження його повноважень як представника позивача. 
Крім того, на думку апелянта, заява про зміну предмету позову та підстав позову від 29.10.2018 року подана з пропуском встановленого ч. 3 ст. 49 ЦПК України строку, а тому така заява підлягала поверненню. 
Апелянт вказує, що поза увагою суду залишилось те, що позивач у заявах про збільшення позовних вимог не вказувала про намір розглядати їх разом із попередніми позовними вимогами. Крім того, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачка у заявах про збільшення позовних вимог просила стягнути середній заробіток за період з 23.05.2017 року, а не з 21.04.2017 року, а також по 12.10.2018 року, а не по 20.11.2018 року.
Суд невірно визначив суму середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні. Позивачка визначила розмір середньоденного заробітку у сумі 806,04 грн, натомість суд виходив із суми середньоденного заробітку – 889,61 грн, суд також невірно визначив число робочих днів, оскільки за період з 21.04.2017 року по 20.11.2018 року є 403 робочих дні, а не 579.
На думку апелянта, суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні повинен був врахувати розмір спірної суми та частку заборгованості до місячної заробітної плати, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та застосувати принцип розумності та співмірності і тим самим зменшити розмір середньої зарплати пропорційно сумі боргу. Разом з тим, суд першої інстанції помилково задоволив вимоги та визначив розмір середнього заробітку із усього посадового окладу, так як в суму боргу (згідно наявної довідки) включено 5100,94 компенсації за невикористану відпустку, що в процентному відношенні становить 80,4 % від суми позовних вимог.
Апелянт просив скасувати рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 515 084,20 грн і ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 вказав, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими. До матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги, який є належним доказом його повноважень представляти інтереси позивача у даній справі. Заяви про збільшення позовних вимог подано з дотриманням чинного законодавства, Вважає, що судом першої інстанції правильно проведено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Провадження у справі було зупинено у зв`язку із переглядом Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судового рішення у цивільній справі №761/9584/15-ц щодо стягнення середнього заробітку за вимушений прогул у справі за касаційною скаргою ПАТ «Комерційний банк «Надра» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року.
У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» Остап`юк М.П. підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  заперечили вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача з роботи відповідач не виплатив усі належні їй суми та відповідно до статті 117 КЗпП України стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачки із наступного дня після звільнення по день ухвалення судом рішення у справі у розмірі 515 084 грн.
Однак із таким висновком суду колегія суддів не погоджується.
Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому в інший частині рішення не переглядається.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що  ОСОБА_1 працювала в ПАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на посаді  генерального директора з фінансів та економіки ( а.с.5).
Наказом №22 ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» від 20 квітня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника з фінансів та економіки «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 6).
Згідно довідки № 1029/10 від 17 жовтня 2018 року, невиплачена заробітна плата ОСОБА_1 станом на жовтень 2018 року становить 16 550,36 грн (а.с. 65).
Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
За змістом норми статті 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Разом з тим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, згідно якої суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2017 року по 20.11.2018 року (по день ухвалення судом рішення) становить 515 084,19 грн (889,61 грн середньоденної заробітної плати множеної на 579 днів затримки розрахунку при звільненні).
Разом з тим, суд допустив помилку при визначенні середньоденної заробітної плати та періоду затримки розрахунку при звільненні.
Механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки потрібно використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого непередбачено чинним законодавством.
Оскільки ОСОБА_1 звільнена з роботи 20 квітня 2017 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за лютий та березень 2017 року.
Як вбачається з Індивідуальної відомості про застраховану особу форми ОК-5 (а.с. 36 -38) та підтверджено сторонами у судовому засіданні, у лютому 2017 року заробітна плата позивачки за 20 робочих днів становила 18 200,10 грн, у березні 2017 року заробітна плата позивачки за 22 робочі дні становила 15 653,46 грн.
Виходячи із заробітної плати за два останні місяці та кількості робочих днів в цих місяцях (33853,56 грн : 42 робочих дні), середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 806,04 грн.
А тому, середній заробіток  ОСОБА_1 за весь час затримки по день розгляду справи, з 21 квітня 2017 року по 20 листопада 2018 року складав би 318385,80 грн (806,04 грн середньоденний заробіток * 395 робочих днів затримки розрахунку).
Разом з тим, встановлені по справі обставини, а саме розмір заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 , який складає 16550,36 грн. (з яких 5100 грн компенсація за невикористану відпустку) дії роботодавця та працівника в ході вирішення спору та інші обставини вказують на неспівмірність розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні майновим втратам, які потерпів позивач.
Тому враховуючи доводи апеляційної скарги, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, та встановлені фактичні обставини у даній справі, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з наступних підстав.
Так у наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено про право суду зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково та визначено чинники, які впливають на визначення розміру середнього заробітку за вимушений прогул.
Такими чинниками зокрема є: 
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 
Встановлено та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_1 звільнена з роботи 20 квітня 2017 року, в день звільнення з нею не проведено повного розрахунку, сума заборгованості становила 16550,36 грн, із позовом до суду про стягнення заборгованості по заробітній платі позивач звернулася 29 червня 2017 року. Заборгованість по заробітній платті позивачу виплачено після ухвалення судом рішення у справі.
Щодо причин невиплати позивачу належних сум при звільненні, представник АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» у засіданні апеляційного суду пояснив, що такий розрахунок не було проведено у зв`язку з важким фінансовим становищем заводу, яке у подальшому призвело до порушення процедури банкрутства щодо підприємства.
Встановлено також, що справа тривалий час перебувала у провадженні суду, тривалість її розгляду зумовлена рядом об`єктивних та суб`єктивних обставин, таких як: зміна складу суду, процесуальні дії суду, заяви по суті позивача та, у зв`язку з цим, відповідні заперечення відповідача, неодноразові клопотання як позивача, так і відповідача щодо відкладення розгляду справи.
Таким чином, беручи до уваги наведене, що ОСОБА_1 через два місяці після звільнення звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, враховуючи розмір заборгованості по заробітній платі, дії позивача з метою досудового врегулювання даного спору, що після звільнення позивач отримує пенсію по віку, дії відповідача, фінансовий стан АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на момент звільнення позивача, колегія суддів вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат є сума у розмірі   84634 грн (п`ятикратного розміру середньомісячного заробітку позивача 16926,84*5).
Що стосується доводів апеляційної скарги щодо повернення заяв ОСОБА_1 про зміну предмету та підстав позову, неналежність представництва позивача, суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 24 травня 2018 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив стягнути з відповідача середній заробіток за вимушений прогул в порядку статті 117 КЗпП України за увесь час затримки.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно частини дванадцятої статті 33 ЦПК України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08 жовтня 2018 року, у зв`язку зі зміною складу суду, прийнято до розгляду справу та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження із визначенням дати першого судового засідання.
Таким чином, суд першої інстанції здійснював розгляд справи в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за увесь час затримки в межах повноважень визначених нормами цивільного процесуального законодавства.
Доводи апеляційної скарги про те, що 16 жовтня 2018 року позивачем з порушенням частини третьої статті 49 ЦПК України подано заяву про зміну предмету та підстав позову на увагу не заслуговують, оскільки у заяві про збільшення позовних вимог від 24 травня 2018 року позивач просив стягнути середній заробіток за увесь час затримки. Крім того, позивач у судовому засіданні підтримував позовні вимоги про стягнення середнього заробітку в порядку статті 117 КЗпП України за увесь час вимушеного прогулу.
Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що заяви про збільшення позовних вимог підписано особою, повноваження якої не підтверджені належними чином, оскільки за правилами статті 60 ЦПК у спорах, що випливають з трудових відносин, малозначних справах допускається представництво фізичною особою, що досягла вісімнадцяти років, з особою ОСОБА_2 позивачем було укладено угоду про надання правової допомоги від 19 вересня 2017 року, дії представника в ході розгляду справи підтримала позивач (а.с. 26-28).
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів прийшла до висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення з АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на користь ОСОБА_1 84634 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 квітня 2017 року по 20 листопада 2018 року.
За результатом апеляційного розгляду судове рішення змінено зі зменшенням суми коштів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Отже, відповідач має право на пропорційну компенсацію за рахунок позивача судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. В іншій частині судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на відповідача.
Оскільки сума стягнення з відповідача на користь позивача за результатами розгляду апеляційної скарги зменшена з 515084,19 грн до 84634 грн, то відповідно до положень ч.13  ст. 141 ЦПК України.  на користь відповідача з позивача відповідно підлягає стягненню 6497 грн (7726,26-1229,26) витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381- 383, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 листопада 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» (код ЄДРПОУ 13655435 м. Івано-Франківськ вул. Залізнична, 22) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 84634 грн (вісімдесят чотири тисячі шістсот тридцять чотири гривні ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» (код ЄДРПОУ 13655435 м. Івано-Франківськ вул. Залізнична, 22) витрати зі слати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 6497 грн (шість тисяч чотириста дев`яносто сім тисяч гривень).
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.
Повний текст постанови складено 25 червня 2020 року.

Головуюча                                                        О.В. Пнівчук
Судді:                                                                Г.П. Мелінишин
                                                                       Л.В. Ясеновенко