ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

14 липня 2020 року	 	Справа № 916/3517/19	

м.Одеса, проспект Шевченка, 29
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді М.А. Мишкіної, 
суддів  О.Ю. Аленіна, Л.В. Лавриненко
секретар судового засідання Діхтяренко О.Б.

за участю представників учасників справи: 
від ОСОБА_1 -  не з`явився;
від  ТОВ "СТ КАЙРОС" - не з`явився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  
на ухвалу господарського суду Одеської  області від 17 квітня 2020 року  про закриття провадження
у справі №916/3517/19
за позовом  ОСОБА_1 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ КАЙРОС"
про заборгованості 96307,74грн.

суддя суду першої інстанції:  Шаратов Ю.А.
час і місце постановлення ухвали 17.04.2020р; 13:59 м.Одеса, господарський суд Одеської області, повний текст ухвали складено 21.04.2020р.

          Учасники процесу належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги. 
          В судовому засіданні 14.07.2020р. згідно ст.ст.233, 240 ГПК України підписано вступну та резолютивну частини постанови.

встановив:

26.11.2019р. ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ КАЙРОС" про стягнення заборгованості за Договором підряду на вирощування соняшника від 09.04.2018 у розмірі 96 307,74 грн., з якої 77 691,48 грн. - сума основного боргу, 13 803,46 грн. - пеня,                                      2 750,26 грн. - інфляційні втрати, 2 062,54 грн. - 3 % річних.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за Договором підряду на вирощування соняшника від 09.04.2018 в частині оплати вирощеного та поставленого насіння соняшника. 
Позивач зазначає, що  на виконання своїх договірних зобов`язань в вересні та жовтні 2018 року поставив відповідачу  насіння соняшнику  загальною вагою 3   867,35тон, вартістю 77   691,48 грн., проте станом на  19.11.2019р. відповідач не сплатив кошти ( 77   691, 48грн.)  за вирощену та поставлену продукцію  за актами приймання передачі згідно договору. 
У зв`язку з простроченням  виконання  зобов`язання щодо оплати поставленої продукції позивачем  нараховано 13 803,46грн. - пені,  2 750,26грн. - інфляційних, 2 062,54грн. - 3 % річних.
Ухвалою суду від 02.12.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Ухвалою суду першої інстанції від 31.01.2020р.,  занесеною до протоколу судового засідання, постановлено відповідно до ч. 6  ст. 250 ГПК України розглядати справу  в порядку загального позовного провадження, зі стадії відкриття  провадження у справі. Призначено підготовче засідання на 21.02.2020р., в подальшому відкладено підготовче засідання  на 13.03.2020р., 27.03.2020р. призначено підготовче засідання на 17.04.2020р.
31.01.2020р. ТОВ "СТ КАЙРОС" подано відзив на позов, в якому відповідач просив  відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що  акти приймання передачі, на які посилається позивач, відповідачем не підписувалися. З умов договору підряду від 09.04.2018р.  відповідач не зобов`язувався безумовно приймати продукцію, поставлену позивачем.  Позивач відправив відповідачу  некондиційну продукцію, яка мала пройти ряд досліджень  і після встановлення  якісних показників відповідач мав право запропонувати позивачу ціну або повернути продукцію позивачу. Сторони не дійшли згоди щодо  вартості неліквідної продукції та у позивача відсутні підстави вимагати  оплату за неліквідну продукцію  за цінами, які він встановив самостійно  та безпідставно та, відповідно, немає підстав для стягнення штрафних санкцій.
Ухвалою господарського суду Одеської  області від 17.04.2020р. на підставі п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України закрито провадження у справі №916/3517/19 за позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором підряду на вирощування соняшника від 09.04.2018р. у розмірі 96307,74грн., з якої 77691,48грн. - сума основного боргу, 13803,46грн. - пеня, 2750,26грн. - інфляційні втрати, 2062,54грн. - 3 % річних, повернуто судовий збір у сумі  3932,50грн. за клопотанням  позивача.
Ухвала вмотивована тим, що договір підряду на вирощування соняшника від 09.04.2018 укладений між ТОВ "СТ КАЙРОС" та фізичною особою, яка не є підприємцем. А відтак, спір за цим цивільно-правовим договором не підлягає розгляду господарськими судами відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, відноситься до юрисдикції загальних судів та підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства за встановленою підсудністю.  
05.06.2020р.  безпосередньо до Південно-західного апеляційного господарського суду   надійшла апеляційна скарга   ОСОБА_1   на ухвалу від 17.04.2020р., в якій скаржник  просить суд  скасувати оскаржену ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1  зазначає, що висновок суду першої  істанції про закриття провадження у справi на пiдставi пункту 1 частини першої ст. 231 ГПК України не вiдповiдає наведеним вище нормам матерiального та процесуального права.
Зокрема скаржник зазначає, що з дати набрання чинностi ГПК України в редакцй Закону України вiд 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесения змiн до Господарського процесуального кодексу України, Цивiльного процесуального кодексу України, Кодексу адмiнiстративного су дочинства України та iнших законодавчих актiв» одним iз критеріїв вiднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявнiсть мiж сторонами саме господарських правовiдносин, а також впроваджено пiдхiд щодо розмежування юрисдикцій залежно вiд предмета правовiдносин, а не лише вiд суб`єктного складу сторiн. Ознаками спору, на який поширюється юрисдикцiя господарського суду, є наявнiсть мiж сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, iншими актами господарського i цивiльного законодавства, i спору про право, що виникас з вiдповiдних вiдносин, наявнiсть у законi норми, що прямо передбачала б вирiшення спору господарським судом, вiдсутнiсть у законi норми, що прямо передбачала б вирiшення такого спору судом iншої юрисдикції.
Звертаючись до господарського суду з даним позовом, позивач обrрунтовано визначився з належнiстю спору до господарської юрисдикції  відповідно до суб`єктного складу та змісту правовiдносин сторiн як таких, що виникли з господарського договору.
3 огляду на положения частини першої статтi 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторiн правочину та наявнiсть спору, що виник у зв`язку зi здiйсненням господарської дiяльностi.
В даному випадку спiр мiж сторонами виник щодо наявностi або вiдсутностi правових пiдстав для стягнення заборгованостi, яка виникла з публiчного договору, який за своєю правовою природою є господарським. 
У судове засідання 14.07.2020р. представники сторін не з`явилися.
ОСОБА_1 подав  клопотання про розгляд справи 14.07.2020р. без його участі.
Відповідно до ст.269 ГПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до ч.1 ст.255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема,  про закриття провадження у справі.
Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки, дотримання норм процесуального права, згідно з вимогами ст. 269 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом, 09.04.2018р. ТОВ «СТ КАЙРОС» (замовник) та громадянином ОСОБА_1 (підрядник) укладено  договір  підряду на вирощування соняшника, відповідно до п. 1.1. якого пiдрядник эобов`язуєтъся на власний ризик та за власний рахунок виконати роботи, визначенi у п. 1.2. цьоrо Договору (надалi iменуються "роботи"), результатом яких є вирощене насіння соняшника кондитерського (надалі іменуетъся "Продукція"), а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконанi підрядником роботи (Продукцiю).
Відповідно до п. 1.2. Договору пірядник зобов`язується виконати роботи по вирощуванню в 2018 (та кожному наступному) роцi продукції на власних (орендованих) посівних плошах та з використанням власних матерільно-технічних i людських ресурств, з посiвноrо матерталу замовника, або, за окремою письмовою домовленістю сторiн, з посівного матерiалу пiдрядника та виключно за технологією, що надана замовником.
Відповідно до пункту 5.5 Договору підряду на вирощування соняшника від 09.04.2018 при проведенні розрахунку замовник (ТОВ "СТ КАЙРОС") утримує з підрядника                   (ОСОБА_1) НДФЛ, військовий збір (податки і збори, які підлягатимуть стягненню на момент проведення розрахунку), вартість банківських послуг, посівного та іншого матеріалу, устаткування і таке інше, які надавалися замовником підряднику для проведення робіт по Договору (якщо такі матеріали , устаткування та послуги не були оплачені підрядником на момент їх отримання) та плату за користування товарним кредитом.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності при вирішенні спору.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
За змістом частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.
За приписами частини другої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до частин першої та другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та ФОП, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Частиною першою статті 20 ГПК України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП;
Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
Разом з тим відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.
Відповідно до ст.ст.25, 26 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право і дієздатністю, та не обмежує їх.
Вирішення питання про юрисдикційність спору навіть за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.
З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статтей 4 і 45 цього кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (пункт 4.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18). 
Відповідно до частин першої, другої статті 3   ГК України  під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).
Згідно ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Відповідно до частини 2 статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання є:
1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;
2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
Зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених  ГК України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням (частина перша статті 173 ГК України). 
Матеріалами справи підтверджується, що Договір підряду на вирощування соняшника від 09.04.2018р.укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "СТ КАЙРОС" та громадянином України - ОСОБА_1 .
Відповідно до відомостей  витягу з Єдиного державного реєстру  юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, сформованого на запит судді господарського суду Одеської області Шаратова Ю.А. (а.с. 20-34), станом на 02.12.2019р. позивач -   ОСОБА_1 05.09.2003 р . був зареєстрований  як фізична особа-підприємець. 07.09.2006р.  вчинено запис №21700060002000304 про припинення підприємницької діяльності  за власним рішенням.
14.08.2008р. державним реєстратором внесено запис №21700000000000549 про проведення державної реєстрації ФОП ОСОБА_1  та 12.10.2010р. внесено запис про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 (запис 21700060003000549) .
02.07.2012р. проведено державну реєстрацію ФОП ОСОБА_1 (запис 21700000000000975), а 19.01.2017р. проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 (запис 217000600002000975) за його рішенням.
Частиною 9 ст.4 ЗУ  «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» визначено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою. 
Таким чином станом на час укладення Договору підряду на вирощування соняшника  09.04.2018р. ОСОБА_1 не був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності у встановленому законом порядку, отже не був, як і на час подання позову, суб`єктом господарювання.
На непоширення суб`єктної юрисдикції господарських судів на спори, що виникають при виконанні правочинів у господарській діяльності, якщо стороною правочину є фізична особа, яка не є підприємцем, прямо вказує норма  п.1 ч.1 ст. 20 ГПК України (незалежно від того, що інша сторона правочину  є суб`єктом господарювання).
Отже характер спірних правовідносин, якщо стороною правочину виступав громадянин, який  не є підприємцем  і не набув такого статусу на момент вирішення спору в суді,  не може бути єдиним та вирішальним критерієм  для віднесення спору до підвідомчості  господарського суду.
Договір підряду на вирощування соняшника від 09.04.2018р., на порушення зобов`язань за яким вказує позивач, не є договором, який пов`язаний з підприємницькою діяльністю позивача, оскільки як на момент його укладення, так і на момент звернення до суду з позовом позивач   виступає як фізична особа, яка не має статусу суб`єкта підприємницької діяльності, та саме як фізична особа  він ініціював спір в господарському суді.
За таких обставин господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовна заява   ОСОБА_3 не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства згідно п.1ч.1 ст. 20 ГПК України  та на законних підставах закрив провадження  відповідно до  п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України.
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Таким чином, оскільки предметом позову в цій справі є стягнення заборгованості на користь підрядника - громадянина, який не є суб`єктом господарювання, то такий  спір за суб`єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Доводи апелянта про те, що  даний спір є таким, що виник між суб`єктами господарювання стосовно належного виконання зобов`язань  за публічним договором, який за своєю природою є господарським, не можуть бути підставою для розгляду цього спору господарським судом, оскільки  позивач не має статусу суб`єкта господарювання, а віднесення договору до публічного взагалі не має будь-якого підґрунтя.
Отже апеляційний господарський суд  погоджується з висновками господарського суду, що позов ОСОБА_1  не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства та має розглядатися   у порядку цивільного судочинства.  
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що скаржником не обґрунтована наявність обставин для скасування чи зміни оскарженої ухвали господарського суду. Доводи апеляційної скарги не містять важливих та доречних аргументів на користь його  позиції та не впливають на правильність висновку місцевого господарського суду про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 за п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України.
          Підстав для виходу судом апеляційної інстанції за межі доводів апелянта не убачається, оскільки при апеляційному розгляді справи не встановлено порушення норм процесуального права, які є безумовною підставою для скасування судового рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, у зв`язку із чим ухвала господарського суду Одеської області від 17.04.2020р. залишається без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1   без задоволення.
Відповідно до п."в" ч.4 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
В даному випадку витрати, понесені позивачем  у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги), покладаються на скаржника, оскільки вимоги апеляційної скарги відхилені у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 234, 236, 240, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 ГПК   України,колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Ухвалу господарського суду Одеської області від 17.04.2020р. у справі №916/3517/19 залишити без змін.

Постанова в порядку ст.282 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття згідно ст.284 ГПК України. 
Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня   складення  повного судового рішення згідно положень ст.287, 288 ГПК України (з урахуванням норм п.4 розділу Х «Прикінцеві положення» ГПК України).

Повний текст постанови складено 14 липня 2020 року. 

Головуючий суддя                                                                              М.А. Мишкіна 

Суддя                                                                                      О.Ю. Аленін

          Суддя                                                                                             Л.В. Лавриненко