ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 р.	Справа № 520/10956/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Заічко О.В., м. Харків) від 26.12.2019 року (повний текст складено 09.01.2020 року) по справі № 520/10956/19
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, Головного управління ДПС у Харківській області
про визнання бездіяльності протиправною та стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ФОП ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Східної об`єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС в Харківській області, яка полягає у несвоєчасному наданні органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів висновку із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету та несвоєчасному внесенні в єдиний Реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування узгодженої суми бюджетного відшкодування червня 2012 в розмірі 210224,00 грн.; стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області узгоджені суми бюджетного відшкодування за декларацією червня 2012 в розмірі 210224,00 грн. на користь позивача.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що заявлена ним сума бюджетного відшкодування за декларацією червня 2012 року в розмірі 210224,00 грн. є підтвердженою та, відповідно, узгодженою контролюючим органом. Проте, контролюючим органом вказану суму своєчасно не внесено до відповідних Реєстрів та не надано висновок відповідно до чинного на той час податкового законодавства із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету, до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, чим, на думку позивача, порушено його право як платника податку на отримання з бюджету суми відшкодування з ПДВ. Таким чином, позивач вважає, що зазначена бездіяльність контролюючого органу є протиправною, а ефективним способом захисту, який забезпечить поновлення порушеного права позивача, є стягнення вказаної суми бюджетного відшкодування на користь товариства.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 року по справі № 520/10956/19 позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Державного бюджету України через Головне Управління Державної казначейської служби України у Харківській області на користь ФОП ОСОБА_1 узгоджену суму бюджетного відшкодування за декларацією червня 2012 року в розмірі 210224,00 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.
Відповідач, Головне управління ДПС у Харківській області, не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 18.07.2012 р. ФОП ОСОБА_1 подана до контролюючого органу податкова декларація з податку на додану вартість (з уточнюючими розрахунками) за червень 2012 року, до якої заявлено бюджетне відшкодування у сумі 210224,00 грн.
Задекларовані суми бюджетного відшкодування з ПДВ підтверджено шляхом камеральної перевірки.
В подальшому, фахівцями Основ`янської ОДПІ м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області (правонаступник – Східна об`єднана державна податкова інспекція м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області) на підставі наказу на проведення перевірки від 14.02.2014 року № 241 було проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування ФОП ОСОБА_1 від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту за період з 01.06.2009 року по 30.06.2012 року та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку у сумі 210224,00 грн., відображених у податковій декларації з ПДВ за червень 2012 року, за результатами якої складено акт перевірки від 03.03.2014 року № 626/20-38-17-02-09/2242011653.
За результатами перевірки контролюючим органом було винесено податкове повідомлення-рішення від 28.04.2014 р. № 0001021702, яким ФОП ОСОБА_1 зменшена сума бюджетного відшкодування ПДВ за червень 2012 року на суму 197901,00 грн. та застосована штрафна санкція у сумі 49475,25 грн.
Позивач, не погодившись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, подав скаргу до Головного управління Міндоходів у Харківській області, рішенням якого від 31.07.2014 року № 5027/Л/20-40-10-04-17 задоволено скаргу позивача, скасовано податкове повідомлення-рішення від 28.04.2014 року № 0001021702 та зобов`язано контролюючий орган прийняти податкове повідомлення-рішення форми “В3” про відмову ФОП ОСОБА_1 у наданні бюджетного відшкодування податку на додану вартість за червень 2012 року в розмірі 210224,00 грн.
На виконання вказаного рішення контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення від 19.09.2014 року № 0002251702, яким позивачу відмовлено у наданні бюджетного відшкодування податку на додану вартість у розмірі 210224,00 грн.
За результатами судового оскарження зазначеного податкового повідомлення-рішення від 19.09.2014 року № 0002251702, постановою Верховного Суду від 23.04.2019 року по справі № 820/2388/15 скасовано податкове повідомлення-рішення № 0002251702 від 19.09.2014 року, яким відмовлено у наданні бюджетного відшкодування у розмірі 210224,00 грн. Вказана постанова суду набрала законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає (а.с. 14-17). Отже, судове рішення, яким скасовано податкове повідомлення-рішення № 0002251702 від 19.09.2014 року, набрало законної сили, тому, сума бюджетного відшкодування за червень 2012 року в розмірі 210224,00 грн. підтверджена та, відповідно, є узгодженою.
Оскільки, після набрання цим рішення суду законної сили контролюючим органом не вжито заходів щодо надання до органу, який здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновку із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету та не внесено в єдиний Реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування узгодженої суми бюджетного відшкодування червня 2012 в розмірі 210224,00 грн., позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовним вимогами.
Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки податкове законодавство передбачає право позивача на повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ, не відшкодованого платнику протягом визначеного законодавством строку, позивач у цій справі має майновий інтерес щодо відшкодування з бюджету сум ПДВ, які охоплюються поняттям “майно” в аспекті частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції. У зв`язку з цим, суд вказав, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним та не призведе до поновлення порушеного права платника податків, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що ефективним способом захисту, який забезпечить поновлення порушеного права позивача, є стягнення з Державного бюджету України на користь позивача узгодженої суми бюджетного відшкодування за декларацією червня 2012 року в розмірі 210224,00 грн.
В доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що Східне управління ГУ ДПС у Харківській області листами від 31.05.2019 р. № 13637/ФОП/20-40-58-06-20 та від 15.11.2019 р. № 4844/ФОП/20-40-58-06-20 повідомляло позивача про неможливість виконання постанови Верховного Суду від 23.04.2019 р. у зв`язку з відсутністю на цей час механізму відшкодування платнику податків узгодженої суми бюджетного відшкодування податку. Разом з цим, судом першої інстанції не прийняті до уваги доводи відповідача, що внаслідок змін у податковому законодавстві щодо алгоритму дій платника податків та контролюючих органів в процедурі бюджетного відшкодування, внесеними Законами України від 24.12.2015 р. № 909-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» та від 21.12.2016 р. № 1797-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» внесено зміни до ст. 200 ПК України, на цей час відсутній механізм реального відшкодування платнику податків узгодженої суми бюджетного відшкодування податку.
Крім того, апелянт вказав, що ст. 44 КАС України передбачені права учасників справи, зокрема, брати участь у судових засіданнях. ГУ ДПС у Харківській області, як відповідач у цій справі визначений лише 12.12.2019 р. згідно з ухвалою Харківського окружного адміністративного суду (вх. ГУ ДПС у Харківській області 17.12.2019 р.). 
У зв`язку з цим, 26.12.2019 р. до Харківського окружного адміністративного суду було подано клопотання про відкладення розгляду справу справи, яка була призначена на 26.12.2019 р. об 11.00 годині у зв`язку з зайнятістю в іншій справі. Проте, судом першої інстанції розгляд судової справи відбувся без участі представника відповідача, внаслідок чого були порушені права відповідача, визначені ст. 44 КАС України.
Також, ГУ ДПС у Харківській області зазначає, що п. 7 ч. 6 ст. 181 КАС України передбачено, що якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 180 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання. ГУ ДПС у Харківській області, як відповідач у цій справі, письмової згоди на розгляд справи по суті не надавав.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.
Відповідно до п. 200.7 ПК України (тут і далі - в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному органу державної податкової служби податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.
Згідно з п. 200.8 ПК України, до декларації додаються розрахунок суми бюджетного відшкодування, а також оригінали митних декларацій (примірників декларанта), що підтверджують вивезення товарів (супутніх послуг) за межі митної території України.
Положеннями п. п. 200.10, 200.11 ПК України передбачено, що протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном отримання податкової декларації, податковий орган проводить камеральну перевірку заявлених у ній даних. За наявності достатніх підстав, які свідчать, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право провести документальну позапланову виїзну перевірку платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном проведення камеральної перевірки. Перелік достатніх підстав, які надають право податковим органам на позапланову виїзну документальну перевірку платника податку на додану вартість для визначення достовірності нарахування бюджетного відшкодування податку, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. п. 200.12, 200.13 ПК України, орган державної податкової служби зобов`язаний у п`ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу Державного казначейства України висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету. На підставі отриманого висновку відповідного органу державної податкової служби орган Державного казначейства України видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п`яти операційних днів після отримання висновку органу державної податкової служби.
Механізм взаємодії органів державної податкової служби та органів державної казначейської служби в процесі відшкодування податку на додану вартість був затверджений постановою Кабінету міністрів України № 39 від 17.01.2011 року (далі – Порядок № 39).
Відповідно до п. п. 6, 9 Порядку № 39, у разі коли за результатами проведення перевірок платника податку з урахуванням вимог статей 73 і 83 Податкового кодексу України підтверджено достовірність нарахованої суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, орган державної податкової служби складає висновок про суми відшкодування податку на додану вартість (далі - висновок), в якому зазначає суму, що підлягає відшкодуванню з державного бюджету. 
На підставі висновку та узагальненої інформації про обсяги сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість, визначені у висновках, орган державної казначейської служби перераховує платникові податку зазначену у висновку суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку, відкритий в обслуговуючому банку, протягом: трьох операційних днів після отримання висновку в разі, коли платник податку має право на автоматичне бюджетне відшкодування податку на додану вартість; п`яти операційних днів після отримання висновку в разі, коли платник податку не має права на автоматичне відшкодування податку на додану вартість.
Відповідно до п. 200.14 ПК України, якщо за результатами камеральної або документальної позапланової виїзної перевірки орган державної податкової служби виявляє невідповідність суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, то такий орган: а) у разі заниження заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування щодо суми, визначеної органом державної податкової служби за результатами перевірок, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються сума такого заниження та підстави для її вирахування. У цьому випадку вважається, що платник податку добровільно відмовляється від отримання такої суми заниження як бюджетного відшкодування та враховує її згідно з пунктом 200.6 цієї статті у зменшення податкових зобов`язань з цього податку в наступних податкових періодах; б) у разі перевищення заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування над сумою, визначеною органом державної податкової служби за результатами перевірок, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються сума такого перевищення та підстави для її вирахування; в) у разі з`ясування за результатами проведення перевірок факту, за яким платник податку не має права на отримання бюджетного відшкодування, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються підстави відмови в наданні бюджетного відшкодування.
Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин ПК України було визначено, що в разі виконання платником податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування з ПДВ, вимог, передбачених пунктами 200.7 та 200.8 статті 200 цього Кодексу, та підтвердження достовірності нарахування такого відшкодування контролюючим органом за результатами проведення камеральної чи документальної перевірки, цей орган зобов`язаний у п`ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету, який протягом п`яти операційних днів після отримання висновку контролюючого органу видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку.
При цьому, якщо за результатами камеральної або документальної позапланової виїзної перевірки контролюючий орган виявляє невідповідність суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, то такий орган надсилає платнику податку відповідне податкове повідомлення.
Як було встановлено судом першої інстанції, контролюючим органом було винесено податкове повідомлення-рішення від 19.09.2014 року № 0002251702, яким позивачу відмовлено у наданні бюджетного відшкодування податку на додану вартість у розмірі 210224,00 грн.
Разом з тим, за результатами судового оскарження зазначеного податкового повідомлення-рішення від 19.09.2014 року № 0002251702, постановою Верховного Суду від 23.04.2019 року по справі № 820/2388/15 скасовано податкове повідомлення-рішення № 0002251702 від 19.09.2014 року, яким відмовлено у наданні бюджетного відшкодування у розмірі 210224,00 грн. Отже, судове рішення, яким скасовано податкове повідомлення-рішення № 0002251702 від 19.09.2014 року, набрало законної сили, тому, сума бюджетного відшкодування за червень 2012 року в розмірі 210224,00 грн. підтверджена та, відповідно, є узгодженою.
Колегія суддів зазначає, що невиконання контролюючим органом обов`язку щодо надання висновку із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету, спричинило порушення права позивача на отримання з бюджету суми відшкодування з ПДВ.
Що стосується посилання податкового органу на те, що внаслідок змін у податковому законодавстві щодо алгоритму дій платника податків та контролюючих органів в процедурі бюджетного відшкодування, внесеними Законами України від 24.12.2015 р. № 909-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» та від 21.12.2016 р. № 1797-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» внесено зміни до ст. 200 ПК України, на цей час відсутній механізм реального відшкодування платнику податків узгодженої суми бюджетного відшкодування податку, колегія суддів зазначає наступне.
Законами України від 24.12.2015 р. № 909-VIII “Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році” та від 21.12.2016 р. № 1797-VIII “Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні” внесено зміни до статті 200 ПК України, зокрема, й щодо порядку бюджетного відшкодування ПДВ.
У зв`язку з прийняттям вказаних змін до ПК України постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2017 р. № 26 визнано таким, що втратив чинність Порядок № 39.
Відповідно до пп. 200.7.1 п. 200.7 ст. 200 ПК України (тут і далі - в редакції, чинній на момент розгляду цієї справи) на підставі баз даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує податкову і митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється формування Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.
Згідно з пп. 200.7.2 п. 200.7 ст. 200 ПК України заяви про повернення сум бюджетного відшкодування автоматично вносяться до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування протягом операційного дня їх отримання у хронологічному порядку їх надходження. Повернення узгоджених сум бюджетного відшкодування здійснюється у хронологічному порядку відповідно до черговості внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.
На підставі п. 200.15 ст. 200 ПК України у разі коли за результатами перевірки сум податку, заявлених до відшкодування, платник податку розпочинає процедуру адміністративного або судового оскарження, контролюючий орган не пізніше наступного робочого дня після отримання відповідного повідомлення від платника або ухвали суду про порушення провадження у справі зобов`язаний внести відповідні дані до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.
Після закінчення процедури адміністративного оскарження або набрання законної сили рішенням суду контролюючий орган на наступний робочий день після отримання відповідного рішення зобов`язаний внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника.
У разі неузгодження контролюючим органом суми податку, заявленої до відшкодування, або її частини зобов`язання з бюджетного відшкодування податку в частині неузгодженої суми виникає з дня закінчення процедури адміністративного або судового оскарження, за результатами якої прийнято рішення на користь платника податків.
Положеннями п. 200.12 ст. 200 ПК України, зокрема, визначено, що узгоджена сума бюджетного відшкодування стає доступною органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання на наступний операційний день за днем її відображення в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та перераховується органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у строки, передбачені пунктом 200.13 цієї статті, на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до Державного бюджету України.
На підставі даних Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, після дня набуття статусу узгодженої суми бюджетного відшкодування перераховує таку суму з бюджетного рахунку на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету, протягом п`яти операційних днів (пункт 200.13 статті 200 ПК України).
Вказані норми ст. 200 ПК України узгоджуються з пунктами 6, 7, 11, 12 Порядку ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2017 р. № 26 (далі - Порядок № 26).
Відповідно до п. 56 підрозділу 2 розділу ХХ “Перехідні положення” ПК України до 01 лютого 2017 року центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, формує у хронологічному порядку надходження заяв про повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ Тимчасовий реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, поданих до 01 лютого 2016 року, за якими станом на 01 січня 2017 року суми ПДВ не відшкодовані з бюджету.
Формування, ведення та офіційне публікування Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, зазначеного у цьому пункті, здійснюються в порядку, визначеному статтею 200 цього Кодексу. 
Відшкодування узгоджених сум ПДВ, зазначених у такому реєстрі, здійснюється в хронологічному порядку відповідно до черговості надходження заяв про повернення таких сум бюджетного відшкодування ПДВ в межах сум, визначених законом про Державний бюджет на відповідний рік. Розподіл сум бюджетного відшкодування ПДВ, визначених законом про Державний бюджет на відповідний рік, між Тимчасовим реєстром заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, зазначеним у цьому пункті, та Реєстром заяв про повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ здійснюється Кабінетом Міністрів України.
Як було правильно встановлено судом першої інстанції, заява позивача про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість не була включена податковим органом до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування (а.с. 18-28), що фактично порушує право позивача на бюджетне відшкодування ПДВ у розмірі 210224,00 грн.
Листом Головного управління ДФС у Харківській області від 31.05.2019 року № 13637/ФОП/20-40-58-06-20, наданим на заяву позивача від 07.05.2019 року № 63063/ФОП, та листом Головного управління ДПС у Харківській області від 15.11.2019 року № 4844/ФОП/20-40-58-06-20, наданим на запит позивача від 14.10.2019 року, повідомлено, що на цей час чинним законодавством не передбачено механізм відшкодування сум ПДВ, включених до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, та структури такого реєстру, у зв`язку з чим, вживаються відповідні заходи (а.с. 31, 53-55).
Листом Державної фіскальної служби України від 12.07.2019 року № 32563/6/99-99-13-04-02-15 на запит позивача від 11.06.2019 року № 83, підтверджено про відображення в базі даних органу державної фіскальної служби України рішення Верховного Суду від 23.04.2019 року по справі № 820/2388/15 (а.с. 29-30).
Виходячи за межі позовних вимог, з метою ефективного захисту прав позивача, суд першої інстанції зазначив, що із врахуванням встановленого судом права позивача на бюджетне відшкодування ПДВ у розмірі 210224,00 грн., а також відсутність механізму реального відшкодування платнику податків узгодженої суми бюджетного відшкодування вказаного податку, такий спосіб захисту порушеного права як визнання протиправною бездіяльності контролюючого органу щодо несвоєчасного подання органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів висновку із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету та щодо несвоєчасного внесення в єдиний Реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування узгодженої суми бюджетного відшкодування, не призведе до ефективного відновлення права платника податків, а тому, ефективним способом захисту, який забезпечить поновлення порушеного права позивача, є стягнення з Державного бюджету України на користь позивача узгодженої суми бюджетного відшкодування за декларацією червня 2012 року в розмірі 210224,00 грн.
Колегія суддів зазначає, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003).
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В свою чергу ч. 2 ст. 5 КАС України передбачає, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 9 КАС України).
Судова колегія суддів зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникав би необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.
Окрім цього, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Афанасьєв проти України” від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).
Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Таким чином, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, Заява  28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).
Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».
Таким чином, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine) , заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява № 20390/07).
Колегія суддів зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин надання інспекцією висновку до органу казначейства щодо суми, яка підлягає відшкодуванню з бюджету, було передбачено ст. 200 ПК України та Порядком № 39. Невиконання цього обов`язку спричиняло порушення права платника податків на отримання з бюджету суми відшкодування ПДВ, і оскільки станом на час розгляду цієї справи у суді Тимчасовий реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування не працює, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом стягнення з Державного бюджету України через Головне Управління Державної казначейської служби України у Харківській області на користь ФОП ОСОБА_1 узгодженої суми бюджетного відшкодування за декларацією червня 2012 року в розмірі 210224,00 грн.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 року по справі № 826/7380/15.
На підставі наведеного вище, колегія суддів дійшла до висновку, що доводи апелянта з приводу відсутності механізму реального відшкодування платнику податків узгодженої суми бюджетного відшкодування податку є безпідставними, висновків суду першої інстанції не спростовують та не можуть перешкоджати особі у відновленні його порушеного права на отримання суми бюджетного відшкодування.
Щодо посилання апелянта на те, що судом першої інстанції розгляд судової справи відбувся без участі представника відповідача, внаслідок чого були порушені права відповідача, визначені ст. 44 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи судом встановлено, що при зверненні до суду першої інстанції із позовною заявою, позивачем були заявлені вимоги, зокрема, до Східної об`єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2019 р., замінено відповідача - Східну об`єднану державну податкову інспекцію м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області правонаступником - Головним управлінням ДПС у Харківській області. Цією ж ухвалою суд постановив відкласти підготовче засідання у справі № 520/10956/19 на 26.12.19 о 11:00 год.
Копію ухвали суду першої інстанції від 12.12.2019 р. ГУ ДПС у Харківській області отримано 17.12.2019 р., що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с. 61) та апелянтом не заперечується. 
Також, матеріалів справи, що 26.12.2019 р. від представника ГУ ДПС у Харківській області надійшов відзив на позов, в якому він просив у задоволенні позову відмовити. Крім того, 26.12.2019 р. від представника ГУ ДПС у Харківській області надійшло клопотання про відкладення розгляду підготовчого засідання на іншу дату, у зв`язку з зайнятістю в іншій справі. Разом з тим у задоволенні цього клопотання було відмовлено судом першої інстанції, оскільки наведені в цій заяві підставі для відкладення розгляду справи (участь у іншому судовому засіданні) не були підтверджено жодними доказами.
Враховуючи те, що представник відповідача не надав доказів поважності причин неявки в підготовче судове засідання, колегія суддів вважає, що в цьому випадку, права відповідача, що визначені ст. 44 КАС України, зокрема, щодо участі у розгляді справи, порушені не були.
Що стосується посилання апелянта на те, що ГУ ДПС у Харківській області, як відповідач у цій справі, письмової згоди на розгляд справи по суті не надавав, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 7 ст. 181 КАС України, якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 180 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.
Судовим розглядом встановлено, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд адміністративної справи по суті у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду невідкладно після закінчення підготовчого засідання. В цій же ухвалі суд зазначив, що розглядаючи вказану справу у підготовчому засіданні у письмовому провадженні, суд вважає вирішеними питання, зазначені у ч. 2 ст. 180 КАС України, а тому, застосовуючи у сукупності положення ч. 7 ст. 181, ч. 2 ст. 183, ст. 205 КАС України, вважає за необхідне закрити підготовче провадження, призначити справу до судового розгляду по суті та розпочати розгляд справи по суті невідкладно після закінчення підготовчого засідання.
Відповідно до ч. ч. 1, 9 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Колегія суддів зазначає, що відсутність письмової згоди всіх учасників справи розгляд справи по суті перешкоджав розгляду справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.  
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що згідно з приписами ч. 2 ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Оскільки в цьому випадку, порушення судом норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що ця обставина не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
На підставі наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог. Доводи апелянта вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є  справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 року по справі № 520/10956/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 року по справі № 520/10956/19 – залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 року по справі № 520/10956/19 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    А.М. Григоров   	

Повний текст постанови складено  06.07.2020 року