КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

    Апеляційне провадження                                                                   Доповідач - Кулікова С.В.
   №  22-ц/824/6788/2020

                                                  П О С Т А Н О В А
 
                                 І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                                      Справа № 357/9967/19  
 
16 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді    - Кулікової С.В.
суддів                         - Желепи О.В.
                                    - Олійника В.І.
при секретарях                      - Осінчук Н.В., Климчук Т.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Гула Сергія Євгеновича на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді Бондаренко О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», треті особи: Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, державне підприємство «Сетам» про визнання кредитного договору, додаткової угоди та договору іпотеки недійсними,-
 
                                          в с т а н о в и в :
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», треті особи: Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, Державне підприємство «Сетам» про визнання кредитного договору, додаткової угоди та договору іпотеки недійсними, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № КІС0GK00830051 від 27 липня 2006 року, що був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір іпотеки від 27 липня 2006 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ; визнати недійсною Додаткову Угоду № 1 від 19 липня 2013 року до кредитного договору № КІС0GK00830051 від 27 липня 2006 року, що була укладена ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 27 липня 2006 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № КІС0GK00830051 у м. Біла Церква. В цей же день був укладений і договір іпотеки, як форма забезпечення зобов`язання зазначеного кредитного договору.
19 липня 2013 року була підписана Додаткова угода № 1 до кредитного договору, якою було змінено процентну ставку по кредитному договору з 12% на 14%, а також було зменшено борг позивача на 427,03 долара США (пені).
Вважає, що кредитний договір є несправедливим, містить явний дисбаланс прав і обов'язків сторін, а також суперечить вимогам чинного законодавства.
Так, п. 1.1 кредитного договору передбачено, що заборгованість по кредиту складається із: кредиту, відсотків, винагороди, комісії. Проте, сплата позивачем винагороди та комісії є несправедливою умовою та суперечить ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки такі платежі, передбачають зміни у витратах за договором, що завдають істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, такі платежі, здійснюються за дії, які не є послугою у визначенні Закону. Також, несправедливими умовами договору є п. 1.1, п. 2.2.3, п. 2.2.8, п. 2.3.1, п. 2.3.3, п. 3.2., п. 3.3., п. 3.8., п. 6.3. відповідно до ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вони порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Крім того, зазначив, що проаналізувавши весь зміст кредитного договору, вбачається, що за невиконання своїх зобов`язань відповідач не несе відповідальність, а навпаки, отримує вигоду, тоді як позивач несе повний тягар за будь-яке порушення умов договору та всі ризики коливання валюти, що є свідченням явного дисбалансу прав і обов`язків сторін, та нечесної підприємницької діяльності з боку відповідача.
Вказує, що відповідач не провів переддоговірної роботи з позивачем, зокрема не надав повної інформації по кредиту, та не повідомив що всі ризики валютного коливання лягають на позивача, що згідно з п. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є такою, що вводить в оману.
Посилаючись на наведене просив позов задовольнити та визнати недійсним кредитний договір із застосуванням наслідків недійсності правочину шляхом визнання недійсним договору іпотеки та додаткової угоди до кредитного договору.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що суд відмовляючи у задоволенні позову дійшов помилкового висновку про пропуск строку позовної давності, не врахувавши строк дії кредитного договору - до повного виконання позичальником своїх зобов`язань, строк на який було надано кредитні кошти - до 27 липня 2021 року.
Вказав, що позивач дізнався  про порушення своїх прав коли звернувся за правовою допомогою до адвоката, а саме 26 серпня 2019 року, який роз`яснив позивачу всі несправедливі умови кредитного договору.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні представник позивача - Гула С.Є. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник відповідача - Штронда А.М. проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір, договір іпотеки та додаткова угода не містять несправедливих умов в розумінні норм Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, судом встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що 27.07.2006 року між ПриватБанк та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до п. 1.1 якого Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 27.07.2006 р. по 27.07.2021 р. включно, у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 54 768,00 доларів США на наступні цілі: купівлі квартири в сумі 47 600,00 доларів США, а також 7 168,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,21% від суми наданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2. даного договору. Періодом сплати вважати період з 14 по 20 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 676,35 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії.
Відповідно до п. 2.2.3 Позичальник зобов`язується сплатити Банку винагороду і комісію згідно п. 1.1 і п. 6.2 даного договору.
Відповідно до п. 2.2.8 Позичальник зобов`язується при невиконанні зобов`язань за цим договором надати Банку будь-яке майно позичальника або третіх осіб за узгодженням з банком для погашення заборгованості, що оформляється відповідними договорами застави/ іпотеки або застави.
Відповідно до п. 2.3.1 Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому Банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненою процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.
Відповідно до п.п. а), б) п. 2.3.3 Банк на власний розсуд має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст. 212,611,651 ЦК України, щодо зобов'язань, строк виконання яких не настав, вважається що строк настав у зазначену у повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором; або згідно ст.. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому, в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за договором. Одностороння відмова від договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань.
Пунктом 3.2 договору передбачено, що згідно ст.. 212 ЦК України, при порушенні Позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,52% на місяць, нараховані на суму погашеної в строк заборгованості за кредитом. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену в п. 1.1. суми щомісячного платежу за кредитним договором (у випадку погашення заборгованості шляхом надання щомісячного платежу й установлення його суми в п.1.1.). При встановленні Банком у порядку, передбаченому п. 2.3.2 зменшеної процентної ставки, умови даного пункту вважаються скасованими з дати встановлення зменшеної процентної ставки.
Пунктом 3.3. договору передбачено, що кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків  Банку згідно п.п. 2.2.9, 2.3.8. цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі-простроченої комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, далі-прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася (у т.ч. сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено п. 6.8.), далі-комісії, далі-винагороди, далі - відсотків, далі-кредиту. Остаточне погашення заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати, зазначеного в п. 1.1. Сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу. При несплаті винагороди, комісії (у випадку її щомісячної сплати згідно п. 1.1. даного договору або згідно п. 3.11 даного договору), відсотків, і/або частини кредиту до останнього дня періоду сплати, вони вважаються простроченими.
Пунктом 3.8 договору передбачено, що при непогашенні кредиту в строки, зазначені п. п. 1.1., 2.3. цього договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту, вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно п. 3.2. даного договору, з дати виникнення простроченої заборгованості.
Відповідно до п. 6.3. договору всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, неустойки), що вносяться позичальником за даним договором є відсотками в розумінні ЦК України.
На забезпечення виконання умов кредитного договору, 27.07.2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки, предметом якого надання Іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 6 цього договору, в забезпечення виконання зобов`язань Іпотекодавця перед Іпотекодержателем, в силу чого Іпотекодержатель має право в разі невиконання Іпотекодавцем зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця.
Відповідно до п. 2 договору іпотеки, за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань Іпотекодавця за кредитним договором № КІС0GK00830051 від 27 липня 2006 року, з:
- повернення кредиту, наданого у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 54 768,00 доларів США, що еквівалентно 276 578,40 грн. на наступні цілі: купівля квартири у сумі 47600,00 доларів США і на оплату страхових платежів у сумі 7168,00 доларів США, на строк до 27.07.2010 року включно;
- сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% відсотка за місяць з 14-го по 20-е число кожного місяця;
- сплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,21% відсотка від суми виданого кредиту щомісячно;
- щомісячного надання грошових коштів (щомісячний платіж) у період сплати з 14 по 20 число кожного місяця сумою не менш 676,35 доларів США.
- сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 2,0% за місяць у випадку невиконання Іпотекодавцем зобов`язань по погашенню кредиту;
- погашення кредиту та відсотків за користування ним щомісячно в період сплати з 14 по 20 число кожного місяця.
19 липня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно якої п. 1.1 договору викладено в новій редакції: Банк зобов`язується надати Позичальникові грошові кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк по 27.07.2021 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 54404,73 доларів СҐША на наступні цілі: купівля житлового будинку у розмірі 47 600,00 дол. США, а також у розмірі 6804,73 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту щомісяця від суми розрахованої згідно з п. 3.11 даного договору. Періодом сплати вважати період з 14 по 20 число кожного місяця.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Підставою недійсності правочину є недодержання (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.  
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.
Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.
Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови, в яких банк встановлює платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на підписання кредитного договору тощо).
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то такі дії, а також супроводження кредиту не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це.
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Відмовляючи у задоволені позову про визнання недійсним кредитного договору, суд першої інтсанціїнаведеного не врахував, не звернув увагу, що пункти 1.1, 2.3. кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію та винагороду за обслуговування кредиту без зазначення, за які саме послуги банку позичальник зобов`язаний сплачувати комісію, не відповідають положенням статей 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що свідчить про неправильне застосування судом норм матеріального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість позову в частині визнання недійсними пунктів 1.1., 2.2.3 в частині сплати позичальником комісії та винагороди кредитного договору від 27 липня 2006року.
В іншій частині позову доводи  ОСОБА_1 про недійсність кредитного договору, є необгрунтованими, оскільки спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови кредитування, зокрема, строк кредитування, детальний розпис загальної вартості платежів, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, порядок розрахунків та відповідальність за порушення зобов`язань. Позичальник на момент укладання кредитного договору розумів та погоджувався з умовами договору, що підтверджується подальшим його виконанням.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що істотна зміна обставин щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже не є підставою визнання кредитного договору недійсним, оскільки виходячи з динаміки зміни курсу валют, позичальник мав можливість передбачити тенденції щодо девальвації національної валюти та у зв`язку з цим отримання кредиту не в іноземній, а в національній валюті.
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
Отже, суд першої інтсанціїдійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісії та винагородибанку за обслуговування кредитної заборгованості, а тому доводи апеляційної скаргипро неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права в цій частині, є обґрунтованими.  
Разом з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав відзив у якому просив про застосування позовної давності (а. с. 68-70).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
Суд першої інстанції встановив, що кредитний договір, договір іпотеки та додаткова угода не містять несправедливих умов в розумінні норм Закону України «Про захист прав споживачів», тому у задоволенні позову мав би відмовити лише з підстав необґрунтованості.
Отже, суд першої інстанціїдійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог та помилково як на додаткову підставу для відмови в позові вказав про пропуск строку позовної давності.
Враховуючи те, що з позовом  ОСОБА_1 звернувся лише у вересні 2019  року, колегія суддів дійшла висновку про те, що  ОСОБА_1  пропущено строк звернення до суду з даним позовом в частині визнання недійсним кредитного договору, визначений статтею 257 ЦК України, про застосування якої заявлено відповідачем.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними договору іпотеки та додаткової угоди до кредитного договору, з підстав недоведеності таких вимог.
27.07.2006 року між ЗАТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, з якого вбачається, що за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором №KIC0GK00830051 від 27.07.2006 року з поверненням кредиту, наданого у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 54 768 доларів США, що еквівалентно 276 578 грн. 40 коп., на купівлю квартири у сумі 47 600 доларів США і на оплату страхових платежів у сумі 7 168 доларів США на строк до 27.07.2010 року включно.
Відповідно до п.7 даного договору, в забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею - 69,2 кв.м., житловою площею - 39,6 кв.м. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою Білоцерківською державною нотаріальною конторою 27.07.2006 року за реєстром №1-4276 та зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.07.2006 року за №11151, реєстраційний номер 571414. Предмет іпотеки знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення предмету іпотеки житлова нерухомість.
Відповідно до п.11 даного договору, сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 282 800 грн.
За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.
Статтею 1 Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-IV(надалі - Закон № 979-IV) визначено, що іпотечний борг - це основне зобов`язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.
За правилом ст.2 Закону № 979-IV, договір про іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець.
Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті кредитодавцем ще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформації має бути оприлюднена ним у письмовій формі та містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов`язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов`язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов`язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов`язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження.
У договорі про іпотечний борг можуть бути зазначені: вартість основного зобов`язання, строки та розміри платежів з урахуванням інфляційного застереження або умови, що дозволять їх визначити; згода боржника на приєднання його основного зобов`язання до консолідованого іпотечного боргу та включення іпотеки до іпотечного пулу; право кредитодавця відчужувати основне зобов`язання або право отримання платежів за договором про іпотечний борг; інфляційне застереження; умови страхування фінансових ризиків щодо: - невиконання основного зобов`язання; - неотримання платежів за цим договором; - несвоєчасної реалізації предмета іпотеки; - несвоєчасного отримання суми, вирученої від реалізації предмета іпотеки, або недостатнього її розміру для задоволення вимог кредитора.
Встановлена передумова обов`язкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості), є такою, що перш за все направлена, на необхідність дотримання рівноправності сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки.
У супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.
Отже, вище наведена правова конструкція норм Законів, надає суду підстави для висновку, що на дані правовідносини, окрім ст. 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», також поширюється дія норм Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами», і при укладенні такого виду кредитного договору, Кредитодавець має керуватись правилами та дотримуватись імперативних норм і вимог, встановлених цими Законами; приписи ст.2 Закону № 979-IVщодо необхідності та обов`язку визначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (із числа інших обов`язкових умов, що випливають із суті та умов договору), мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору іще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі.
Зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обов`язковими для такого виду договорів.
В іпотечному договорі від 27.07.2006 року сторони узгодили всі його істотні умови: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; позивач особистим підписом засвідчив, що він ознайомився та погодився з умовами цього договору, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав іпотечний договір, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації та те, що він погодився з умовами договору; на момент укладення іпотечного договору позивач не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконував свої обов`язки за договором із повернення кредитних коштів.
19.07.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору №KIC0GK00830051 від 27.07.2006 року (а.с.85-86), відповідно до якої сторони дійшли згоди внести зміни в кредитний договір №KIC0GK00830051 від 27.07.2006 року, заборгованість, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 427,03 долари США, а саме відсотки у розмірі 0,00 долари США, комісія у розмірі 0,00 долари США, пеня у розмірі 427,03 долари США.
З п.2 даної додаткової угоди вбачається, що гідно зі ст.212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 427,03 долари США.
Відповідно до п.1.1 даної додаткової угоди банк зобов`язується надати позичальникові грошові кошти шляхом видачі готівки через касу на строк по 27.07.2021 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 54 404 доларів США 73 центи, на наступні цілі: купівля квартири у сумі 47 600 доларів США, а також у розмірі 6804,73 долари США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту щомісяця від суми розрахункової згідно з п.3.11 даного договору.
Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (Додаток №1) (а.с.87-88).
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Враховуючи викладене, підстави для визнання договору іпотеки та додаткової угоди відсутні, оскільки не встановлено, що вказані правочини містять несправедливі умови у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».
 Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів  вважає, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимогпро визнання кредитного договору, додаткової угоди та договору іпотеки недійсними.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 адвоката Гула Сергія Євгеновича задовольнити частково.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», треті особи: Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, державне підприємство «Сетам» про визнання кредитного договору, додаткової угоди та договору іпотеки недійсними - відмовити.
Постанова  суду апеляційної інстанції  набирає законної сили  з дня її прийняття, але  може бути оскаржена у касаційному порядку   до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
          Повний текст постанови складено 18 вересня 2020року.  
          
            Головуючий:                                          Судді: