ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року м. Харків

Справа № 641/182/20
Провадження № 22-ц/818/4293/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                Кругової С.С.,
суддів                        Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

Учасники справи:
Позивач:   ОСОБА_1 ,
Відповідачі: ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в м. Харкові 

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 18 червня 2020 року, суддя першої інстанції Фанда О.А.,-

у цивільній справі за позовом про зменшення розміру аліментів,- 
   
в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив зменшити розмір аліментів, які стягуються на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 , на підставі судового наказу та на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_5 на підставі виконавчого листа, з ј частини до 1/6 частини всіх видів доходів кожній, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.

Позов мотивований тим, що на виконанні міжрайонного відділу ДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова перебуває виконавчий лист № 641/2897/17 виданий Комінтернівським районним судом м. Харкова 22 грудня 2017 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частина заробітку починаючи з 4 травня 2017 року. Судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2019 року стягнуто з нього на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно починаючи з 25 жовтня 2019 року до досягнення дитиною повноліття.

Зазначав, що загальна сума аліментів становить Ѕ частину від його заробітку, що перевищує встановлену законом частку, що ставить його в скрутне матеріальне становище.

У відзиві на позов ОСОБА_2 вказувала, що встановлений розмір аліментів не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами СК України, є необхідним для достатнього та гармонійного розвитку дитини. Вважає позивача платоспроможним для сплати аліментів такого розміру.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 18 червня 2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем суду не надано жодного доказу, які б підтверджували наявність підстав визначених законом для зміни розміру аліментів.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції  ОСОБА_1  звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалене без врахування та надання оцінки доводам позивача та його поясненням.

В обґрунтування скарги посилається на доводи, зазначені у позові та норми СК України і Постанову Пленуму ВСУ №3 від 15.05.2006, зокрема вказує, що утримані з позивача аліменти загалом становлять Ѕ частину заробітку, що перевищує встановлену законом частку, а саме: відповідно до ч.5 ст.183 СК України розмір аліментів на двох дітей має становити 1/3 частину заробітку. Також, стягуваний розмір аліментів на даний час ставить його у скрутне матеріальне становище, через що він позбавлений можливості забезпечити себе найбільш необхідним: їжею, одягом та сплачувати комунальні послуги та зазначає, що він перевищує 50% його щомісячного доходу. Вказує, що навіть при зниженні розміру аліментів до 1/6 частини на кожну дитину, виплати будуть перевищувати 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не будуть суперечити інтересам дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки сама по собі згода батька дітей сплачувати певну суму аліментів для суду не має визначального значення, а також зазначає доводи, викладені у відзиві на позов.

Відзиву на апеляційну скаргу від ОСОБА_3  в порядку ст.360 ЦПК України не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судовим розглядом встановлено, що на виконанні міжрайонного відділу ДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова перебуває виконавчий лист № 641/2897/17 виданий Комінтернівським районним судом м. Харкова 22 грудня 2017 року про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частина заробітку починаючи з 4 травня 2017 року. 

Судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2019 року стягнуто з позивача на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно починаючи з 25 жовтня 2019 року до досягнення дитиною повноліття.

Зазначені рішення суду є чинними на час розгляду справи.

Згідно довідки про доходи, виданій ОСОБА_1 , за період з червня по листопад 2019 року він отримав 94081,46 грн.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Суд першої інстанції вірно взяв до уваги висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, згідно якого розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що він не спроможний виплачувати аліменти у присудженому судом розмірі та на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей від іншого шлюбу, тобто посилався на зміну матеріального та сімейного стану.

Статтею  192 СК  України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання  обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного  і зміни матеріального стану. Однак,  зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Відповідно до ч.1 ст.81 СК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.80 цього Кодексу достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять предмета доказування.

Отже, суд першої інстанції встановивши всі фактичні обстави справи та дослідивши зібрані по справі докази, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав суду достатніх доказів на підтвердження погіршення його матеріального стану, оскільки він як на підставу своїх вимог позову та апеляційної скарги посилається на своє скрутне становище, у яке його ставить сплата аліментів, які наразі стягуються (абз. 4 а.с.55).

В матеріалах справи міститься довідка про доходи та судові рішення щодо стягнення аліментів, проте, жодних доказів, що позивач позбавлений можливості забезпечення себе їжею, одягом та оплатити комунальні послуги, як він зазначає у скарзі та позові, чи доказів, з яких би вбачалась вагома різниця між доходами та витратами, до справи не додано.

Не має правового підґрунтя посилання позивача в апеляційній скарзі на ч.5 ст.183 СК України, яка наголошує на тому, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на двох дітей - однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів. Оскільки вона стосується випадків, коли визначення розміру аліментів та їх стягнення провадиться в наказному провадженні при винесенні судового наказу. Так, судовим наказом від 28.10.2019 року присуджено до стягнення з позивача аліментів на дитину в розмірі ј частки з усіх видів заробітку, проте, знаючи про його існування позивачем не надано доказів звернення із заявою щодо його скасування чи оскарження та він залишається чинним.

Щодо посилань позивача на ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.128 КЗпП слід зазначити, що згідно ст.70 із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів - 50 відсотків. Відповідно ч.2,3 ст.28 КЗпП при відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п`ятдесят процентів заробітку. Обмеження, встановлені частинами першою і другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків. Вказане положення кореспондує зі ст.26 Закону України «Про оплату праці», яка має аналогічний зміст.

Судова колегія не приймає до уваги доводи позивача, що у разі зменшення аліментів їх розмір не буде меншим аніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а тому буде достатнім і не буде суперечити інтересам дитини. Оскільки статтею 182 СК України встановлено мінімальний їх розмір, а не обов`язковий, а самі аліменти згідно ст.181 СК України визначаються рішенням суду за позовом одержувача аліментів, у разі відсутності домовленості між батьками.

Також, матеріали справи містять довідку про доходи, з якої вбачається наявність постійного заробітку позивача, що також сприятиме можливості належним чином виконувати покладені на нього законодавством зобов`язання. Крім того, при вирахуванні з приблизно нарахованої заробітної плати позивача податку на доходи фізичних осіб та аліментів, залишається сума, що відповідає рівню як мінімальної заробітної плати, так і прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За вище наведених обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування судового рішення - відсутні, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків оскаржуваного рішення суду.

При цьому інші доводи апеляційної скарги позивача є аналогічні аргументам позову, які були досліджені судом першої інстанції із дотриманням норм матеріального і процесуального права та додаткового правового аналізу не потребують, а також на законність судового рішення не впливають і зводяться лише до переоцінки доказів по справі.

При вирішенні вказаної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Частиною першою статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

 п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 18 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, у порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                                        С.С. Кругова

Судді                                                                                О.В. Маміна 

                                                                               Н.П. Пилипчук