У Х В А Л А 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
23 червня 2020 року                                                                              
м. Київ
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
 
головуюча                                  ОСОБА_1 ,
судді                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 серпня 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 січня 2020 року

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від                                29 серпня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 Кримінального кодексу України (далі – КК України), та призначено їй покарання у виді 2 років виправних робіт за місцем роботи з відрахуванням у дохід держави 15 % заробітку.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 28 січня 2020 року вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 серпня 2019 року стосовно ОСОБА_4 залишено без зміни, а апеляційну скаргу засудженої – без задоволення.
Як установлено судами, ОСОБА_4 30 серпня 2015 року приблизно о 07:30, перебуваючи на вул. Садовій між господарствами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, усвідомлюючи протиправність своїх дій та передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, під час сварки з ОСОБА_5 , завдала їй ударів граблями, які тримала обома руками, по правому передпліччю середньої третини руки потерпілої, яка цією рукою прикривала голову від удару, заподіявши потерпілій тілесні ушкодження у вигляді рваних ран правого передпліччя, травматичного пошкодження кінцевих гілок правого ліктьового нерва, що є ушкодженнями середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена виклала вимогу про скасування вказаних судових рішень у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність і призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
З приводу доводів про істотні порушення судами вимог кримінального процесуального закону засуджена у скарзі:
 
-заперечує правильність установлення фактичних обставин справи, достовірність окремих доказів, яким, на її думку, суди не дали належної оцінки;
- зазначає, що суди не взяли до уваги її показання про непричетність до інкримінованого їй злочину та відсутність доказів її винуватості, що свідчить  про односторонність розгляду;
- протоколу огляду місця події не було складено, у реєстрі матеріалів до обвинувального акта від 26 жовтня 2017 року вказані два протоколи огляду, але фактично вони відсутні у матеріалах кримінального провадження;
- знаряддя злочину, з яким потерпіла втекла з місця події, не встановлено та не виявлено;
- огляд її домоволодіння проводився 30 серпня 2015 року, але жодного документа за його результатами не складено, знарядь злочину виявлено та вилучено не було;
- показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_7 є суперечливими;
- обидва слідчі експерименти у справі були проведені у відділі поліції, а не на місці події;
- комісійна судово-медична експертиза повинна була проводитись не за матеріалами справи, де вказані не підтверджені доказами вихідні дані, а за безпосереднього огляду об`єкта експертизи; а тому її висновки ґрунтуються на наявних у справі копіях медичної документації, які не відповідають вимогам, що є порушенням правил проведення такої експертизи.
 
На обґрунтування своїх доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність засуджена посилається на те, що:
 
- покарання є незаконним та надмірним за проступок, який вона не вчиняла, а також жодних збитків державі завдано не було;
- судом незаконно стягнуто з неї 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди потерпілій, оскільки не надано оцінки характеру завданих останній немайнових витрат, не обґрунтовано суми заподіяної шкоди.
Мотиви Суду
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі       п. 2 ч. 2 ст. 428Кримінального  процесуального  кодексу України (далі - КПК України0 з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У поданій касаційній скарзі засуджена, серед іншого, по суті не погоджується з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, заперечує повноту судового розгляду, вказує на його односторонність, недостовірність показань потерпілої та свідків, тоді як їх перевірки в силу вимог ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.
Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції, висновок суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який її засуджено, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з  додержанням вимог ст. 23 КПКУкраїни й оціненими відповідно до положень ст.94 вказаного Кодексу. 
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань потерпілої ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , даних протоколу проведення слідчого експерименту від 20 червня 2016 року, протоколу проведення слідчого експерименту №408 від 05 жовтня 2015 року, висновку експерта за наслідками проведення додаткової судової-медичної експертизи та письмової довідки Охтирської ЦРЛ № 3779 від 30 серпня 2015 року, які узгоджуються між собою та зміст яких детально відображено у вироку.
При цьому, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, проаналізувавши показання потерпілої, зазначених свідків і врахувавши інші досліджені докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що своїми діями ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України, а саме завдала потерпілій ОСОБА_5 умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст.121 КК України, але є таким, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Тому доводи касаційної скарги засудженої про її непричетність до інкримінованого їй злочину та відсутність доказів її винуватості є надуманими.
 
Що стосується доводів засудженої про те, що обидва слідчі експерименти у справі були проведені у відділі поліції, а не на місці події, то вказані доводи були предметом перегляду суду апеляційної інстанції, однак не знайшли свого підтвердження, з чим погоджується суд касаційної інстанції.
 
Доводи засудженої про те, що комісійна судово-медична експертиза повинна була проводитись не за матеріалами справи, де вказані не підтверджені доказами вихідні дані, а за безпосереднього огляду об`єкта експертизи, а тому її висновки ґрунтуються тільки на наявних у справі копіях медичної документації, що є порушенням правил проведення експертизи, то вони є безпідставними.
 
Як правильно зазначено судами, досліджений висновок комісійної судово-медичної експертизи № 9/2019 від 20.06.2019 року визнаний належним і допустимим доказом вини обвинуваченої, оскільки він отриманий у встановленому законом порядку та складений відповідно до встановлених законодавчих вимог і не містить суперечностей, які б викликали сумнів у його достовірності. Крім того, він узгоджується з поясненнями потерпілої та допитаних судом свідків.
 
Що стосується доводів засудженої про те, що покарання є незаконним та надмірним за проступок, який вона не вчиняла, жодних збитків державі завдано не було, то вони є неспроможними.
Згідно з вимогами ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Призначаючи покарання засудженій ОСОБА_4 , суд першої інстанції достатньою мірою виконав вимоги ст. ст. 50, 65, 66 та 67 КК України, оскільки врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, а також дані про особу обвинуваченої, яка до кримінальної відповідальності раніше не притягувалася, позитивно характеризується, має постійне місце роботи, зважив на позицію потерпілої, яка просила призначити обвинуваченій покарання в межах санкції    ч.1 ст. 122 КК України, а також врахував висновок органу пробації, згідно з яким ризик вчинення обвинуваченою повторного кримінального правопорушення та ризик її небезпечності для суспільства оцінюється як середній і виправлення можливе без позбавлення чи обмеження волі. З  огляду на наведене суд першої інстанції обґрунтовано обрав їй покарання в межах санкції ч.1 ст. 122 КК України та з урахуванням положень ст. 57 КК України визначив його у виді 2 років виправних робіт за місцем роботи з відрахуванням у дохід держави 15 % від її заробітку. 
Апеляційний суд, дослідивши доводи апеляційної скарги щодо необхідності пом`якшення покарання, не знайшов підстав для зміни вироку в частині призначення покарання, належним чином умотивувавши своє рішення, з чим погоджується суд касаційної інстанції.
Доводи про незаконне стягненняз ОСОБА_4 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди потерпілій є необґрунтованими.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно з вимогами ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, судом першої інстанції відповідно до вимог КПК України при вирішенні питання про задоволення цивільного позову потерпілої в частині стягнення із засудженої моральної шкоди взято до уваги наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача і вини останнього в її завданні. На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що потерпіла має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки судом першої інстанції встановлено, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 їй було заподіяно моральну шкоду.
Як зазначив апеляційний суд, визначаючи розмір відшкодування завданої потерпілій моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неправомірних дій засудженої потерпіла отримала умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я, внаслідок чого перенесла фізичний біль та моральні страждання, однак з урахуванням вимог розумності та справедливості суд дійшов обґрунтованого висновку, що необхідним та достатнім буде часткове задоволення вимог потерпілої та стягнув на її користь із засудженої 10 000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди, який є обґрунтованим та підтверджується дослідженими судом першої  інстанції доказами.
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог кримінального процесуального закону перевірив усі доводи апеляційної скарги засудженої ОСОБА_4 , які аналогічні доводам в її касаційній скарзі, та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Таким чином, доводи касаційної скарги про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними.
Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення норм матеріального чи  процесуального права, що були б підставами для скасування судових рішень, засудженою в касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України, а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 КПК України.
Ураховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 серпня 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 січня 2020 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                           ОСОБА_2                                  ОСОБА_3