ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року	Львів	Справа № 300/969/20 пров. № А/857/8922/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                            Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                                Макарика В.Я., Шинкар Т.І.,
з участю секретаря судових засідань                                          Гром І.І.,                                                                                                                                   
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року у справі за її позовом до Рогатинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання, протиправною і скасування постанови про стягнення виконавчого збору,

суддя у І інстанції                                                            Микитин Н.М., 
час ухвалення рішення                                                   10 год 01 хв,
місце ухвалення рішення                                                  м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення                               07 липня 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

12 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправною та скасувати постанову Рогатинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі – ВДВС) від 26 червня 2019 року № 57973346 про стягнення з неї виконавчого збору у розмірі 192080,03 грн.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року у справі № 300/969/20 у задоволенні позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у межах виконавчого провадження, що є предметом дослідження у цій справі, державним виконавцем було вчинено дії, спрямовані на фактичне стягнення заборгованості щодо виконання виконавчого документа. Окрім того, оскільки виконавче провадження ВП № 57973346 від 26 грудня 2018 року відповідно до дати його відкриття є першим по відношенню до виконавчого провадження приватного виконавця ВП № 62008275 від 06 травня 2020 року, то постанова про стягнення виконавчого збору у ньому не підлягає скасуванню з огляду на повторність такого стягнення. Відтак, постанова державного виконавця від 26 червня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у межах виконавчого провадження № 57973346 є правомірною. 
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_1 , яка просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що оскільки 06 травня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника (позивачки) основної винагороди, то виконавчий збір згідно із постановою державного виконавця від 26 червня 2019 року стягуватись не може, оскільки це призводить до подвійного його стягнення. Окрім того, на думку скаржниці, матеріали справи не містять доказів на підтвердження реального виконання відповідачем виконавчого листа Долинського районного суду від 26 липня 2018 року у розумінні стягнення з неї зазначених у виконавчому листі сум грошових коштів. 
Водночас, звертає увагу суду апеляційної інстанції на правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі №    2540/3203/18.
У відзиві на апеляційну скаргу ВДВС заперечив її обґрунтованість. Просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Представник позивачки у ході апеляційного розгляду підтримав вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов ОСОБА_1 . 
Представник ВДВС, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи. 
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26 серпня 2016 року (справа № 343/709/15-ц), залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2016 року, частково задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк». Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту з Правилами № 11405185000 від 23 жовтня 2008 року у розмірі 69315,66 доларів США. 
26 грудня 2018 року головним державним виконавцем ВДВС Кривенем І.С. за заявою ПАТ «УкрСиббанк» від 26 грудня 2018 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 57973346 щодо боржника ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа № 2/0343/442/16 від 26 липня 2018 року, виданого Долинським районним судом Івано-Франківської області.
Відповідачем у період з 26 грудня 2018 року по 25 червня 2019 року вживалися заходи з примусового виконання вказаного виконавчого провадження № 57973346, а саме, було вчинено дії щодо накладення арешту на нерухоме майно – домоволодіння, отримано звіт про оцінку майна боржника та підготовлено заявку для проведення реалізації домоволодіння.
Представником ПАТ «УкрСиббанк» заявою від 25 червня 2019 року вих. № 708 було заявлено клопотання про повернення виконавчого  документа стягувачу, у якій той просив на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернути без виконання виконавчий лист № 343/709/15-ц від 26 липня 2018 року, та повідомлено про те, що сплачений авансовий внесок повернено стягувачу ОСОБА_3 на рахунок банку у повному обсязі.
26 червня 2019 року головним державним виконавцем ВДВС Кривенем І.С. винесено постанову ВП № 57973346 про повернення виконавчого документа стягувачу.
Того ж дня було також винесено оскаржувану постанову ВП № 57973346 про стягнення із боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 192080,03 грн, згідно із якою підставою для його стягнення є невиконання рішення суду добровільно ОСОБА_1 до відкриття виконавчого провадження. Вказаний виконавчий документ виділено в окреме провадження постановою від 27 червня 2019 року.
Відтак, 27 червня 2019 року головним державним виконавцем ВДВС Сташків О.Б. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №59426253 щодо примусового виконання постанови від 26 червня 2019 року про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 191645,52 грн.
Водночас, судом першої інстанції встановлено, що 06 травня 2020 року представник АТ «Укрсиббанк» Матвійчук М.З. звернувся до приватного виконавця Витвицького В.В. із заявою про прийняття до виконання виконавчого документу та просив прийняти до виконання виконавчий лист № 343/709/15-ц, виданий 26 липня 2018 року Долинським районним судом Івано-Франківської області, із зазначенням боржника – ОСОБА_1 . 
Цього ж дня приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицьким В.В. відкрито виконавче провадження № 62008275 по виконанню виконавчого листа Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26 липня 2018 року у справі № 343/709/15-ц. Одночасно приватним виконавцем винесено постанову ВП № 62008275 про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у розмірі 10 % від суми заборгованості по курсу НБУ, а саме 189098,47 грн. 
Не погодившись із винесенням державним виконавцем постанови від 26 червня 2019 року ВП № 57973346 про стягнення виконавчого збору у сумі 192080,03 грн, ОСОБА_1 звернулася до суду із цим адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі – Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Приписами частини 1 статті 5 цього Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону № 1404-VІІІ заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Згідно із частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частиною першою статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавчий збір – це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно до частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Відтак, початком примусового виконання відповідного виконавчого документу є подання стягувачем відповідної заяви про примусове виконання рішення, що є наслідком відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення шляхом винесення постанови, в тому числі про стягнення виконавчого збору із зазначенням    відсотка суми, що підлягає стягненню.
Окрім того, законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем виконавчого збору (основної винагороди) не виключно з вчиненням виконавцем певних виконавчих дій протягом усього часу тривання виконавчого провадження яке призвело до фізичного стягнення коштів на користь стягувача з боржника. Сума виконавчого збору у розмірі 10 відсотків визначається та стягується виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження. Визначення розміру виконавчого збору пов`язане з фактом початку примусового виконання за виконавчим документом.    
Відповідно до матеріалів справи відповідач відкрив виконавче провадження, визначивши розмір виконавчого збору, та вчиняв установлені законодавством дії для примусового виконання виконавчого документу шляхом стягнення із боржника усієї суми заборгованості перед стягувачем.
Таким чином, на переконання апеляційного суду, при винесенні оскаржуваної постанови відповідач діяв у на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством України, яке регулює спірні правовідносини.
Представник позивачки у ході апеляційного розгляду визнав те, що на час винесення оскаржуваної постанови державного виконавця від 26 червня 2019 року № 57973346 про стягнення виконавчого збору підстав для її скасування не було, однак такі виникли у зв`язку із прийняттям приватним виконавцем постанови від 06 травня 2020 року про стягнення із ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 189098,47 грн.
Доводи скаржника щодо необхідності під час розгляду справи врахувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі №    2540/3203/18 є безпідставними з огляду на те, що викладені у наведеному судовому рішенні висновки не узгоджуються з обставинами саме цієї справи, оскільки відносини, що виникли між сторонами регулюються різними редакціями Закону України «Про виконавче провадження», а саме положення статей 27 цього Закону, що суттєво впливає на застосування таких позицій.
До аналогічних висновків дійшов Верховний суд у складі колегії Касаційного адміністративного суду у постанові від 04 серпня 2020 року у справі №  200/13920/19-а, яка  в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.
Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 272, 287, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року у справі № 300/969/20 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	В. Я. Макарик 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Постанова у повному обсязі складена 21 серпня 2020 року.