ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2020 року	Львів	Справа № 140/155/20 пров. № А/857/5551/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді:                                                    Кухтея Р.В.
суддів:                                                                      Носа С.П.,  Затолочного В.С.
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Плахтій Н.Б. у м. Луцьку за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в :
У  січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_2 , В/ч НОМЕР_1 , відповідач) щодо не проведення нарахування та виплати йому у період з 01.07.2015 по 01.08.2018 індексації грошового забезпечення, зобов`язати нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за вказаний період, визнати протиправною бездіяльність щодо не проведення 01.08.2018 остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби та зобов`язати нарахувати і виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 02.08.2018 по день постановлення судом першої інстанції рішення у справі включно.
Рішенням    Волинського окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року позов було задоволено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Луцький прикордонний загін подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у зв`язку зі зміною законодавства щодо порядку індексації грошових доходів населення відповідно до п.9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми та положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Однак Кабінет Міністрів України рішення про порядок проведення індексації заробітної плати та особливого порядку проведення індексації грошових доходів населення на 2015 рік не приймав, внаслідок чого грошові кошти на виплату індексації заробітної плати не виділялись, а тому в Луцького прикордонного загону відсутні підстави для проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. Вказує, що з метою дотримання бюджетного законодавства при індексації грошових доходів працівників керівник установи та головний бухгалтер мають проводити фактичні видатки установи на заробітну плату лише в межах фонду заробітної плати (грошове забезпечення), затвердженого кошторисом. Крім того зазначає, що КЗпП України регулює трудові відносини працівників, їх працю, а у випадку, що розглядається, предметом спору є правовідносини щодо виконання військового обов`язку, проходження військової служби та статусу військовослужбовців, які регулюються нормами спеціального законодавства, та не регулюються і не підмінюються нормами КЗпП України, тому як позивач був військовослужбовцем, а не працівником. Також стверджує, що розрахунок з ОСОБА_1 відбувся в межах надходжень бюджетних асигнувань відповідно до чинного законодавства. У зв`язку з недоведеністю факту невчасного розрахунку з позивачем позовні вимоги щодо стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними та такими, що не заслуговують на увагу.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Луцькому прикордонному загоні в період з 01.07.2015 по 01.08.2018.
Згідно витягу з наказу начальника 6 прикордонного загону №260-ос від 22.06.2018 старший прапорщик ОСОБА_1 інспектор прикордонної служби 1 категорії - начальник 1 відділення інспекторів прикордонної служби мобільної прикордонної застави «Луцьк» звільнений у запас Збройних Сил України за п.п. «а» п.1 ч.6 ст.26 (у зв`язку із закінченням строку контракту) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням підпункту «ї» (які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків визначених абз.2 ч.3 ст.23 Закону) п.1 ч.8 ст.26 Закону та п.п. «б» ч.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу.
Відповідно до наказу начальника 6 прикордонного загону №331-ос від 01.08.2018 позивача було знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу військової частини.
Згідно довідки головного бухгалтера – начальника фінансово-економічного відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 від 05.02.2020 б/н за період з січня 2015 року по серпень 2018 року включно виплата індексації здійснювалася у листопаді 2015 року в сумі 1768,55 грн, в тому числі за січень 2015 – 26,80 грн, за лютий 2015 – 313,03 грн, за березень 2015 – 360,53 грн, за квітень 2015 – 444,57 грн, за травень 2015 – 623,62 грн, за решту місяців цього періоду індексація грошового забезпечення позивачу не виплачувалась.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що вказані відповідачем обставини не позбавляють його обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку, а на невиплачені суми індексації грошового забезпечення, що є незначними, не може стягуватися середній розмір грошового забезпечення за час затримки виплати індексації грошового забезпечення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Згідно дефініції, наведеної у ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі – Закон №2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону №2011-XII, до складу грошового забезпечення входять : посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 Закону №2011-XII).
Згідно ст.ст.18, 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» №2017-III від 05.10.2000, законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-XII від 03.07.1991 (далі - Закон №1282-XII) визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України, відповідно до статті 1 якого, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ч.1, 5 ст.2 Закону №1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Частиною першою статті 4 Закону №1282-XII передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Законом України №911-VIII від 24.12.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» у ч.1 ст.4 Закону №1282-XII цифри « 101» замінено цифрами « 103».
Частинами першою та другою статті 5 Закону №1282-XII передбачено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч.6 ст.5 Закону №1282-XII).
Згідно ч.1 ст.9 Закону №1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення встановлено Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 (далі - Порядок №1078).
Відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України №491-IV від 06.02.2003 «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Згідно п.6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме : підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Положеннями Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться вищевказаними нормативно-правовими актами у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.
При вирішенні даного спору відповідно до положень ч.5 ст.242 КАС України суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 07.08.2019 по справі №825/694/17, відповідно до яких виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення; звільнення особи з військової служби жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.
З особистих карток грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2015-2018 роки слідує, що Луцьким прикордонним загоном позивачу нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з січня 2015 року по серпень 2018 року включно. Виплата індексації здійснювалася у листопаді 2015 року в загальній сумі 1768,55 грн, у тому числі за січень 2015 - 26,80 грн, за лютий 2015 - 313,03 грн, за березень 2015 - 360,53 грн, за квітень 2015 - 444,57 грн, за травень 2015 - 623,62 грн, за решту місяців цього періоду індексація грошового забезпечення позивачу не виплачувалась.
При цьому, у відповідача був такий обов`язок, оскільки ОСОБА_1 у цей період проходив військову службу та перебував на забезпеченні у Луцькому прикордонному загоні.
У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 по справі №9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України зазначено, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.
Вирішуючи даний спір, суд враховує, що згідно із загальними засадами права, дії суб`єкта владних повноважень - це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, а бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень. Як дії, так і бездіяльність можуть мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.
При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 31.12.2018, що свідчить саме про бездіяльність відповідача в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за вказані періоди.
З урахуванням встановлених судом обставин та аналізу норм чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не здійснення нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 01.08.2018 та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за вказаний період проходження військової служби з врахуванням виплачених сум.
Стосовно вимог про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, колегія суддів зазначає наступне.  
Відповідно до пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі, затвердженого Указом Президента України №   1115/2009 від 29.12.2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.
Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги   про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган       повинен письмово повідомити працівника       перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Згідно ст.117 цього Кодексу, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь   працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
В свою чергу, постанова Кабінету Міністрів України №1294 від 07.11.2007 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», постанова Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №425 від 20.05.2008, не містять положень щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що неможливість застосування та поширення на військовослужбовців положень КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як : спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, зокрема, положення статей 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Натомість такі питання врегульовані КЗпП України.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.01.2019 по справі №807/3664/14.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21.03.2017 по справі №826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, – наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи – по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз`яснив, що згідно ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по   день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому   від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Позивач у позовній заяві вказує, що на дату закінчення проходження ним військової служби відповідач не виплатив йому індексацію грошового забезпечення.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №331-ос від 01.08.2018 «По особовому складу» ОСОБА_1 виключено зі списків частини та усіх видів забезпечення з 01.08.2018. У той же час, на підставі поданих суду доказів встановлено, що при виключенні зі списків та всіх видів забезпечення, звільненні позивача з військової служби, йому було виплачено наступні види грошового забезпечення, зокрема, одноразову грошову допомогу при звільнені з військової служби, надбавку за особливості проходження служби та надбавку за вислугу років. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач всупереч нормам чинного законодавства, не здійснив з позивачем повного розрахунку при звільненні, чим допустив протиправну бездіяльність.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року по справі №140/155/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	В. С. Затолочний