ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 1540/4761/18
адміністративне провадження № К/9901/10089/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді: Губської О.А.,  
суддів: Білак М.В., Кашпур О.В.,  

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 1540/4761/18  
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ренійської районної державної адміністрації Одеської області про зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року (головуючий суддя: Тарасишина О.М.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року (колегія суддів: головуючий суддя: Бойко А.В., судді: Осіпова Ю.В., Шевчук О.А.),  

ВСТАНОВИВ:
І. Суть спору

1.          Позивач звернулася до суду з позовом до Ренійської районної державної адміністрації Одеської області, в якому просила:
1.1.          зобов`язати Ренійську районну Державну адміністрацію Одеської області нарахувати та виплатити їй 161842,00 грн належних виплат до заробітної плати та грошової винагороди згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 року № 2012.
1.2.          стягнути з Ренійської районної Державної адміністрації Одеської області на її користь 161842,00 грн. належних працівникові виплат до заробітної плати та грошової винагороди згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 року № 212.
1.3.          зобов`язати Ренійську районну Державну адміністрацію Одеської області присвоїти черговий 10 ранг державного службовця ОСОБА_1 під час її звільнення від займаної посади.
1.4.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2006 році до неї протиправно застосовано дисциплінарні стягнення у вигляді догани, у зв`язку із чим її було позбавлено грошової винагороди, премії та надбавки за високі досягнення у праці. Правомірність цих дисциплінарних стягнень вона оскаржила у судовому порядку, а тому вважає, що має право на частину належних їй виплат, невиплата яких була пов`язана із дисциплінарними стягненнями. В діях відповідача позивач вбачає порушення статті 46 Конституції України, положень Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року та Порядку видачі грошової винагороди державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов`язків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №212 від 24.12.2003 року (далі Порядок).
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
2.          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
2.1.          Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з безпідставності вимог позивача, оскільки встановлення спірних виплат та чергового рангу державного службовця є правом, а не обов`язком працедавця.
ІІІ. Касаційне оскарження
2.          Не погоджуючись з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернулася із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм процесуального та матеріального права, просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення цього позову повністю.
2.1.          В обґрунтування касаційної скарги вказує, що суди безпідставно ухвалили судові рішення без належного з`ясування обставин справи та без оцінки доказів, з допущенням неправильного тлумачення положень законодавства. Вказує на те, що суди не звернули увагу на ті обставини, що розпорядження про застосування до неї дисциплінарних стягнень скасовані у судовому порядку. Водночас, листом Одеського головного фінансового управління обласної державної адміністрації від 21 квітня 2009 року № 11-16/ч-8 їй було повідомлено про те, що питання про поновлення їй раніше встановленої надбавки буде вирішене позитивно у разі отриманням управління повідомлення райдержадміністрації про скасування розпорядження про оголошення догани та відповідного подання голови адміністрації, який її звернення не розглянув. Наголошує, що, на її думку, відповідач протиправно позбавив її належних їй за законом виплат.
2.2.          Відповідач подав відзив на касаційну скаргу позивача, за змістом якого висловив незгоду з викладеними в скарзі доводами та повідомив свою думку про правильність висновків судів першої та апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення цього позову, просив судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
2.3.          Позивач подала відповідь на відзив відповідача, за змістом якого висловила свою незгоду з викладеними у відзиві доводами та підтримала свою касаційну скаргу.
IV. Встановлені судами фактичні обставини справи
3.          Позивач проходила державну службу в Ренійській районній державній адміністрації у період з 1995 року по 2007 рік. 
4.          В період проходження державної служби в Ренійській районній державній адміністрації позивач листом від 20 квітня 2006 року за вих.№07-01/805 просила начальника головного фінансового управління Бессарабову О.Д. встановити їй надбавку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця та вислугу років.
5.          Наказом Одеського головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації №95 від 03 травня 2006 року ОСОБА_1 встановлена надбавка за високі досягнення у праці у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця та вислугу років.
6.          Згідно з протоколом №6 засідання колегії Ренійської районної державної адміністрації, 03 липня 2018 року заслухано доповідь ОСОБА_3 про стан погашення заборгованості із виплати заробітної плати в Ренійському районі. За результатами слухання прийнято рішення порушити перед Головним фінансовим управлінням облдержадміністрації питання щодо відповідності займаній посаді ОСОБА_1 .
7.          Наказом Одеського головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації №161 від 28 липня 2006 року ОСОБА_1 позбавлено надбавки за високі досягнення у праці.
8.          Крім того, Наказом Одеського головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації №170 від 04 серпня 2006 року прийнято рішення підготувати клопотання Голові Ренійської районної державної адміністрації щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та оголошення їй догани.
9.          Згідно з розпорядженнями голови Ренійської районної державної адміністрації №89/К від 08 листопада 2006 року та №92/К від 13 листопада 2006 року позивачці оголошено догану.
10.          Постановою Ренійського районного суду Одеської області від 26 грудня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2014 року, які набрали законної сили, зазначені розпорядження скасовані.
11.          10 березня 2018 року позивач звернулась до Ренійської районної державної адміністрації із заявою про нарахування та виплату належних працівнику сум.
12.          Листом від 20 березня 2018 року за вих.№Ч-70 відповідач порадив для вирішення питання про отримання вказаної у заяві суми звернутись до суду, що позивачем і здійснено.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування
13.          Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
14.          Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
15.          У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
16.          Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент вирішення даної справи судами першої та апеляційної інстанції) встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України. 
17.          Правовідносини стосовно здійснення оплати праці державного службовця у спірний період регулюються нормами Конституцією України, Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року, Закону України «Про оплату праці», Порядком обчислення середньої місячної заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року та Порядком видачі грошової винагороди державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов`язків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №212 від 24.12.2003 року.
18.          Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
19.          Відповідно до статті 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
20.          Статтею 33 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року визначено, що державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
21.          Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов`язків.
22.          Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.
23.          Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.
24.          Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
25.          Згідно зі статтею 52 Закону України «Про державну службу», надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
26.          Розмір надбавки за ранг державного службовця визначається Кабінетом Міністрів України під час затвердження схеми посадових окладів на посадах державної служби.
27.          Пунктом 1 Порядком видачі грошової винагороди державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов`язків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №212 від 24.12.2003 року (далі Порядок) встановлено, що грошова винагорода державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов`язків (далі - грошова винагорода) видається особам, які пропрацювали безперервно на посадах державних службовців в одному або кількох органах державної влади не менше ніж 10 років.
28.          Згідно з пунктом 2 Порядку, грошова винагорода видається один раз на п`ять років за умови зразкового виконання посадових обов`язків та відсутності порушень трудової дисципліни з урахуванням щорічної оцінки виконання державним службовцем покладених на нього завдань та обов`язків.
29.          Пунктом 3 Порядку визначено, що грошова винагорода видається у таких розмірах: від 10 до 15 років роботи - одна середньомісячна заробітна плата; від 15 до 20 років - дві, від 20 до 25 років - три, від 25 до 30 років - чотири, від 30 років і більше - п`ять, у межах асигнувань на оплату праці, передбачених у державному бюджеті для відповідних органів державної влади.
30.          Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
31.          Згідно з положеннями Порядку обчислення середньої місячної заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
32.          У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
VI. Позиція Верховного Суду
33.          Перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить із такого.
34.          Приписами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
35.          Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи питання щодо правильності застосування цими судами норм чинного законодавства, Верховний Суд виходить з такого.
36.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв?язку з незгодою позивача щодо не нарахування та не виплати їй 161842,00 грн належних виплат до заробітної плати та грошової винагороди згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 року № 2012, а також виплат до заробітної плати та грошової винагороди, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 року № 212, не присвоєнням їй під час звільнення з займаної посади 10 рангу державного службовця.
37.          Вказані обставини позивач вважає наслідками розпорядчих актів відповідача про застосування до неї дисциплінарних стягнень. Проте, ці акти за наслідками судового оскарження скасовані, а тому, на її думку, у відповідача наявні визначені законом підстави для нарахування та виплати їй вказаних виплат та присвоєння 10 рангу державного службовця.
38.          Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи питання щодо правильності застосування цими судами норм чинного законодавства, Верховний Суд виходить з такого.
39.          Згідно зі статтею Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.
40.          Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
41.          Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок,  доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.
42.          09 березня 2006 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», пунктом 2 якої надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати, зокрема, надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи:  керівникам структурних підрозділів, їх заступникам, спеціалістам у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця (дипломатичний ранг, класний чин, кваліфікаційний клас,  спеціальне звання) та вислугу років.
43.          Суди попередніх інстанцій встановили, що під час перебування позивача на державній службі в Ренійській районній державній адміністрації наказом Одеського головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації №95 від 03 травня 2006 року їй встановлена надбавка за високі досягнення у праці у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця та вислугу років.
44.          В подальшому, наказом Одеського головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації № 161 від 28 липня 2006 року за низьку фінансову дисципліну та незадовільну роботу щодо ліквідації бюджетної заборгованості, внаслідок чого допущена прострочена заборгованість по заробітній платі працівників бюджетної сфери у Ренійському районі, ОСОБА_1 - начальника фінансового управління Ренійської районної державної адміністрації позбавлено надбавки за високі досягнення у праці.
45.          Розпорядженнями голови Ренійської районної державної адміністрації №89/К від 08 листопада 2006 року та №92/К від 13 листопада 2006 року позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї стягнення у вигляді догани.
46.          Також суди встановили, що постановою Ренійського районного суду Одеської області від 26 грудня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2014 року, які набрали законної сили, вказані розпорядження скасовано.
47.          Водночас, наказ Одеського головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації № 161 від 28 липня 2006 року про позбавлення ОСОБА_1 не оскаржувався, є чинним, не є предметом цього спору.
48.          Враховуючи, що рішення про позбавлення позивача надбавки за високі досягнення у праці приймалось керівником Одеського головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації, яке останньою не оскаржене, Верховний Суд вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання Ренійської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити їй недоплачену суму надбавки за високі досягнення у праці.
49.          Крім цього, постановою Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, надано право у межах затвердженого фонду оплати праці здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи, а також до державних і професійних свят та ювілейних дат у 2006 році в межах коштів, передбачених на преміювання у кошторисі відповідного органу, та економії коштів на оплату праці, а починаючи з 1 січня 2007 року - у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
50.          Виходячи зі змісту вказаної правової норми, Верховний Суд погоджується з висновком судів попередньої інстанції про те, що цією постановою Уряду керівникам відповідних установ надано право, а не покладено на них обов`язок преміювати працівників в межах коштів, передбачених у бюджеті установи, за наявності підстав для цього. Саме керівник органу визначає розмір премії працівника відповідно до його особистого вкладу в загальні результати роботи.
51.          Тобто, вирішення питання преміювання особи є повноваженням того органу, в якому особа проходить державну службу, а не суду. Згідно з наданою процесуальним законом компетенцією адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
52.          Також Верховний Суд вважає правильними висновки судів щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача про виплату їй не донарахованої грошової допомоги, з огляду на таке.
53.          Порядок видачі грошової  винагороди державним службовцям за сумлінну  безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов`язків затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року № 212.
54.          Пунктом 1 цього Порядку встановлено, що грошова винагорода державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов`язків (далі - грошова винагорода) видається особам, які пропрацювали безперервно на посадах державних службовців в одному або кількох органах державної влади не менше ніж 10 років.
55.          Згідно з пунктом 2 Порядку, грошова винагорода видається один раз на п`ять років за умови зразкового виконання посадових обов`язків та відсутності порушень трудової дисципліни з урахуванням щорічної оцінки виконання державним службовцем покладених на нього завдань та обов`язків.
56.          Відповідно до пункту 3 Порядку, грошова винагорода видається у таких розмірах: від 10 до 15 років роботи - одна середньомісячна заробітна плата; від 15 до 20 років - дві, від 20 до 25 років - три, від 25 до 30 років - чотири, від 30 років і більше - п`ять, у межах асигнувань на оплату праці, передбачених у державному бюджеті для відповідних органів державної влади.
57.          Суди встановили, що розпорядженням Голови Ренійської районної державної адміністрації №200/К від 26 листопада 2004 року «Про видачу грошової винагороди ОСОБА_1 » позивачу виплачена грошова винагорода за сумлінну безперервну працю в органах державної влади на посаді державного службовця протягом 24 років, зразкове виконання трудових обов`язків та з урахуванням результатів щорічної оцінки у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат.        
58.          Враховуючи виплату відповідачем передбаченої вказаним Порядком грошової допомоги у 2004 році, вимоги позивачки про виплату їй такої допомоги станом на 2006 рік до спливу п`яти років  (фактично через два роки) є безпідставними.
59.          Також Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про зобов`язання Ренійської районної державної адміністрації Одеської області під час її звільнення від займаної посади присвоїти їй черговий 10 ранг державного службовця з таких підстав.
60.          Статтею 26 Закону України  «Про державну службу» від 16.12.1993 року передбачено, що за сумлінну працю державному службовцю при виході на пенсію може бути присвоєно черговий ранг поза межами відповідної категорії посад.
61.          Тобто, надання чергового рангу при виході державного службовця на пенсію є повноваженням органу, в якому особа проходить державну службу, а не обов`язком.
62.          За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
63.          Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права судами при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції у цій справі про відсутність підстав для задоволення позову. 
64.          З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій, а також рішення в цій справі є законними, обґрунтованими, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір відповідно до норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, у судових рішеннях повно і всебічно з?ясовані обставини в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
65.          Водночас, доводи та аргументи касаційної скарги Верховний Суд вважає такими, що зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків судів і свідчать про незгоду скаржника із правовою оцінкою, наданою судами щодо обставин цієї справи, встановлених під час її розгляду.
66.          У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
67.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
68.          За змістом частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
69.          Таким чином, зважаючи на приписи статей 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій  залишити без змін.
VIІ. Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року залишити без задоволення.
2.          Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                   О. А. Губська

Судді                                                                                                М.В. Білак

                                                                                             О.В. Кашпур