Ухвала
 
01 вересня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 757/48377/17-ц
провадження № 61-12687ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І., 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права особистої приватної власності дружини,
 
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа -  ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності дружини.
Позов обґрунтовано тим, що під час перебування з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , нею була придбана квартира АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому 31 березня 1997 року державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Шепелюк О. Г. Після смерті чоловіка вказане майно відчужено позивачем 29 вересня 2015 року на користь ОСОБА_5 , який в подальшому подарував квартиру третій особі ОСОБА_3 .
Разом з тим, рішенням Печерського районного суду від 19 квітня 2017 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті його батька.
Звертаючись із позовом, позивач вважала, що спірна квартира не має статусу суб`єкта спільної сумісної власності подружжя, оскільки така придбана за її власні кошти,  отримані від  узгодженого поділу грошей отриманих від продажу 27 листопада 1997 року спільної власності - двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .
У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності дружини на  квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що судовими рішеннями у справі № 757/32440/15-ц встановлено, що придбана за час шлюбу квартира АДРЕСА_1 була спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , оскільки у справі № 757/32440/15-ц ОСОБА_1 не спростовула презумпцію спільної сумісної власності подружжя, відсутні підстави для задоволення її позову у цій справі.
У серпні 2020 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд.
Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову у цій справі є визнання права особистої приватної власності дружини. 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що ціна позову у цій справі не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, проте вважає, що  судове рішення у цій справі може бути предметом перегляду в суді касаційної інстанції з підстав передбачений у підпункті «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Доводи заявника полягають у її незгоді з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.
 
При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права особистої приватної власності дружини відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак      Г. І. Усик