Постанова 
Іменем України
 
24 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 600/414/15-ц
провадження № 61-35015св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого: Сімоненко В.М.,
суддів -Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,    Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
законний представник відповідача - ОСОБА_3 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну          скаргу представника ОСОБА_3 , яка діє в інтересах   ОСОБА_2 , на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 26 вересня 2017 року, ухвалене під головуванням судді  Данилів О.М.,  та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 30 березня 2018 року, ухвалену у складі колегії суддів Костіва О.З., Сташківа Б.І., Хоми М.В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про скасування свідоцтва про право власності на садибу та визнання права власності на 1/5 частину житлового будинку і господарських будівель.
З урахуванням  уточнень та збільшення позовних вимог,  в обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він народився, зареєстрований та проживає в будинковолодінні по АДРЕСА_1 , яке відносилося до категорії колгоспного двору. 
В 2015 році він дізнався, що на даний час ціле будинковолодіння на праві власності належить відповідачці ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті  ОСОБА_4 .
Оскільки в дане будинковолодіння було спільною частковою власністю усіх зареєстрованиху ньому членів колгоспного двору,  тому право власності  на вказаний будинок  мало бути зареєстровано на ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,                  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та позивача у рівних частках. 
Виходячи із наведеного позивач остаточно просив суд:
-         продовжити строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права;
-         скасувати право власності ОСОБА_2 на житловий будинок та господарські будівлі   АДРЕСА_1 ;
-          визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03 березня 2015 року ОСОБА_2 на житловий будинок та господарські будівлі   АДРЕСА_1 ;
-         визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину   спадкодавця ОСОБА_4 ,
-         визнати за   ОСОБА_1 право власності на                          1/3 частину житлового будинку та господарських будівель АДРЕСА_1 том 1 ,   том 2, а.с.17,58).
 Короткий зміст судових  рішень
 
Справа розглядалась судами неодноразово.
Рішенням Козівського районного суду від 19 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішенням колегії суддів Апеляційного суду Тернопільської області від                           06 жовтня 2015 року вказане рішення скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено. Скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03 березня 2015 року, видане ОСОБА_2 та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину спірного будинковолодіння.
Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року рішення Апеляційного суду Тернопільської області скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив з того, що  визнаючи недійсним свідоцтво про право на спадщину від 03 березня 2015 року, суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки таких вимог позивач не заявляв. Окрім того, суд апеляційної інстанції не з`ясував питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств- колгоспний двір та не перевірив обставину чи була мати сторін ОСОБА_4 членом колгоспного двору.
Рішенням Бережанського районного суду від 26 вересня 2017 року змінені та уточнені позовні вимоги задоволено частково.
Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право  на спадщину за заповітом, видане  03 березня 2015 року державним нотаріусом Козівської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 та свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 17 грудня 2008 року державним нотаріусом Козівської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_4 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 .
Додатковим рішенням Бережанського районного суду від 28 листопада                   2017 року вирішено питання про судові витрати.
Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 30 березня                     2018 року рішення Бережанського районного суду від 26 вересня 2017 року залишено без змін.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спірне будинковолодіння станом на 1991 рік належало до суспільної групи колгоспний двір, членами якого було п`ять осіб, кожному з яких належало по 1/5 його частині.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
У червні 2018 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , як законний представник, подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 26 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 30 березня 2018 року.
Рух справи у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою  і витребувано із Бережанського районного суду Тернопільської області цивільну справу                    № 600/414/15-ц.
У  липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Скаржник просив суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  мотивована тим, що перехід права власності на спірний житловий будинок відбувся від ОСОБА_5 до ОСОБА_4 відповідно до  ст. 529 ЦК УРСР та ст. 1223,1261 ЦК України.
 
Факт того, що позивач був членом колгоспного двору не підтверджені належними та допустимим доказами. Зокрема, сам факт реєстрації позивача у спірному домоволодінні не свідчить про належність його до членів колгоспного двору. 
 
У спірному домоволодінні проживало дві сім`ї ОСОБА_5 -  колгоспники,  та сім`я ОСОБА_7 - службовці. Таким чином, позивач належав до сім`ї службовців, а не до сім`ї членів колгоспу.
 
Батьки позивача  не проживали у спірному домоволодінні і не були членами колгоспного двору, оскільки проживали  та працювали у Тернополі  з                        1975 року. 
 
Висновок суду про те, що ОСОБА_4 не могла бути власником  всього будинку, тому що воно в рівних частках мало належати всім членам колгоспного двору є необґрунтованим, оскільки свідоцтво про право власності на садибу ОСОБА_5 , свідоцтва  про право власності на будинок ОСОБА_6 не були ніким оспорено та скасовані.
 
Висновок  суду про те, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише у 2015 році не відповідає дійсності, оскільки право власності на спірне домоволодіння переходило  до правонаступників тричі і позивач  жодного разу не заявляв про своє право на спадкування, хоча й був зареєстрований у спірному домоволодінні  та проживав там.
 
Доводи інших у часників справи
 
Учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що станом на 01 липня 1990 року у спірному будинковолодінні, що знаходиться в АДРЕСА_1 , були зареєстровані: ОСОБА_5 (дід позивача); ОСОБА_6 (бабця позивача); ОСОБА_7 (батько позивача); ОСОБА_1 (позивач); ОСОБА_8 (сестра позивача, яка одночасно є матір`ю відповідачки ОСОБА_9 ) (т.1 а.с. 27).
Будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , належить до колгоспного двору (т.1 а.с. 27).
Судом також встановлено, що в колгоспі ім.60-річчя Жовтня, який функціонував на території с. Золота Слобода, Козівського району, Тернопільської області, працювали дід та баба позивача ОСОБА_5 та               ОСОБА_6 .
Станом на 01 липня 1990 року та на 15 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відносився до категорії колгоспного двору.
Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року.
Оскільки дід позивача ОСОБА_5 , який був головою колгоспного двору, та його дружина ОСОБА_6 постійно працювали у місцевому колгоспі 60-річчя Жовтня та були його членами і станом 01 липня 1990 року, проживаючи у даному дворі, не втратили членства у колгоспному дворі та разом з ними проживали та були зареєстровані батько позивача, позивач та його сестра, виконавчим комітетом Козівської районної ради народних депутатів                              15 листопада 1989 року на ім`я ОСОБА_5 , як голови колгоспного двору, було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 .
Однак, у цьому документі було допущено помилку - вказано лише одного члена колгоспного двору - діда позивача, та не зазначено інших проживаючих та зареєстрованих членів сім`ї.
ІНФОРМАЦІЯ_1 (вже після смерті діда) виконавчим комітетом Золотослобідської сільської ради на ім`я діда позивача ОСОБА_5 було видано дублікат свідоцтва про право власності на це ж нерухоме майно серії ЯЯЯ № 100322 та цього ж дня - 30 травня 2005 року на підставі вищевказаного документа Козівське районне бюро технічної інвентаризації видало витяг про реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно на ім`я діда позивача ОСОБА_5 , як власника вже цілого будинковолодіння.
Після смерті діда позивача його майно, а саме: будинковолодіння, що знаходиться в  АДРЕСА_1 , за законом, як спадкоємець першої черги, успадкувала його дружина - ОСОБА_6 .
Вищевказана інформація підтверджується оглянутим у судовому засіданні судом першої інстанції свідоцтвом про право на спадщину, що було видане 27 червня 2005 року державним нотаріусом Козівської державної нотаріальної контори та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВО № 333468, виданим 05 липня 2005 року Козівським районним бюро технічної інвентаризації.
Із свідоцтва про право на спадщину серії ВМВ № 076028 , виданого 17 грудня 2008 року державним нотаріусом Козівської державної нотаріальної контори, вбачається, що після смерті ОСОБА_6 спадкоємницею її майна за законом стала матір позивача - ОСОБА_4 .
Вищевказаний факт також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССМ № 680167, що був виданий на ім`я спадкодавиці ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно довідки Козівського районного бюро технічної інвентаризації Тернопільської області від 10 березня 2015 року №122 станом на 31 грудня 2012 року вищевказаний житловий будинок зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_4 (а. с. 5).
Будучи власником спірного будинковолодіння, ОСОБА_4               20 травня 2014 року на випадок своєї смерті розпорядилася належним їй майном та склала заповіт, згідно якого все належне їй майно заповіла своїй онучці - ОСОБА_2 .
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_2 , прийнявши спадщину, переоформила її на себе та 03 березня 2015 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірне будинковолодіння, що заходиться в  АДРЕСА_1 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга  підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до п. 2  Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спірне будинковолодіння станом на 1991 рік належало до суспільної групи колгоспний двір, членами якого було п`ять  осіб, кожному з яких належало по 1/5 його частині.
Колегія суддів не  погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанції з огляду на наступне.
 
Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач посилався на те, що право власності на вказаний житловий будинок у рівних частках мали члени колгоспного двору - ОСОБА_5 (дід позивача); ОСОБА_6 (бабця позивача); ОСОБА_7 (батько позивача); ОСОБА_2 (позивач); ОСОБА_8                                    (відповідач).
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
 
У постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15 зазначено, що «спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим».
 
Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.
 
Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.
 
Таким чином, судам слід було  встановити наявність членства у колгоспному дворі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,ОСОБА_7 .. ОСОБА_2 , ОСОБА_8 ,                              та встановити чи не втратили вони права на частку в його майні.
 
Судами було встановлено, що станом на 01 липня 1990 року та на 15 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відносився до категорії колгоспного двору.
ІНФОРМАЦІЯ_4 у спірному будинковолодінні, що знаходиться в АДРЕСА_1 , були зареєстровані: ОСОБА_5 (дід позивача);ОСОБА_6 (бабця позивача); ОСОБА_7 (батько позивача); ОСОБА_1 (позивач); ОСОБА_8 (сестра позивача).
Судом встановлено, що дід позивача ОСОБА_5 , який був головою колгоспного двору, та його дружина ОСОБА_6 постійно працювали у місцевому колгоспі 60-річчя Жовтня та були його членами і станом 01 липня 1990 року, проживаючи у даному дворі, не втратили членства у колгоспному дворі.
 
Встановивши, що у спірному будинку також проживав та був зареєстрований батько позивача - ОСОБА_7 , суди дійшли до висновку, що ОСОБА_7 теж був членом колгоспного двору та мав рівнозначну частку у спірному домоволодінні разом з іншими членами вказаного колгоспного двору.
 
Проте, у виписці з погосподарської книги  вбачається що  станом на 15 квітня 1991 року  ОСОБА_7 був зареєстрований  у    АДРЕСА_1 , проте працював  він у м. Тернопіль, що свідчить про те, що він  проживав у м. Тернополі, відповідно втратив право на частку  в майні колгоспного двору.
 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
 
Оскільки ОСОБА_7 втратив право на частку на житловий будинок колгоспного двору, так як станом на 1989 року ( на момент отримання ОСОБА_5 свідоцтва про право власності на спірний будинок)   не являвся членом колгоспного двору, тому і його  діти, які хоч і були зареєстровані у колгоспному будинку, теж не  були членами колгоспного двору. 
 
За таких підстав, право у  ОСОБА_2 на частку у житловому будинку АДРЕСА_1 не виникло, тому позовні вимоги є безпідставними.
 
Суди на вказане не звернули увагу, у зв`язку з чим дійшли помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог                     ОСОБА_2 , тому оскаржувані рішення є необґрунтованими і не можуть бути залишеними в силі. 
 
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної  скарги
 
Відповідно до п. 3 ст. 1 ст. 409 ЦПК України підставою скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 412 ЦПК України  суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи вищевикладене, рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 26 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 30 березня 2018 року слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у  задоволенні позовних вимог за безпідставністю.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України  підлягають  перерозподілу судові витрати.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_2 понесений нею судовий збір при зверненні з апеляційною та касаційною скаргою у розмірі (971,96 грн +1767,20грн)=2739,16 грн. 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  представника ОСОБА_3 , яка діє в інтересах   ОСОБА_2 ,  задовольнити.
 
Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від                                26 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 30 березня 2018 року    скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на садибу, визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку і господарських будівель відмовити.
 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесений нею судовий збір за сплату апеляційної та касаційної скарг  у сумі 2739,16 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    В. М. Сімоненко 
 
Судді:                                                                            А. А. Калараш
 
                                                                                                    С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                     Є. В. Петров
 
                                                                                 С. П. Штелик