ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 р.	Справа № 820/1961/18	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 , головуючий суддя І інстанції: Білова О.В., м. Харків, повний текст складено 09.06.20   по справі № 820/1961/18           за позовом          ОСОБА_1 до         Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  ,         Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області                 
          про визнання дій незаконними,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2018 року ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області (надалі також – “відповідач 1”), Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області (далі – “відповідач 2”) неправомірною; зобов`язати відповідний орган державної виконавчої служби - Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області вчинити всі необхідні дії за приписами Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби у Харківській області перерахувати кошти в сумі 5793,08 грн і компенсацію у сумі 347,58 грн на рахунок стягувача ОСОБА_1 № НОМЕР_1 в Приватбанку.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від  06.03.2020 замінено відповідача – Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області на його правонаступника - Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від  09.06.2020 в задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державного казначейства України - відмовлено. Прийнято відмову позивача від адміністративного позову в частині позовних вимог до Головного Управління Державної казначейської служби у Харківській області. Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Головного Управління Державної казначейської служби у Харківській області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії.
Не погодившись з ухвалою  суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм  процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції припустився методичної помилки, вважаючи, що позивач оскаржує бездіяльність конкретного державного виконавця щодо виконання виконавчого листа № 2-2/09 від 21.1 1.2013, виданого Октябрським районним судом м. Полтави, за яким позивач є стягувачем та стороною виконавчого провадження. Такий висновок є помилковим, оскільки дії конкретного державного виконавця вже оскаржені позивачем до Октябрського районного суду м. Полтави та згідно ухвали цього суду від 26 травня 2017 року у справі № 554/1860/17 визнані незаконними. У вказаному адміністративному позові оскаржується не бездіяльність державного виконавця, а бездіяльність юридичної особи публічного права Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, адже за приписом ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" саме на цього суб`єкта покладений обов`язок виконання судових рішень про стягнення коштів з державних організацій. Вважає, що судом першої  інстанції у цьому судовому  процесі вже приймалася ухвала про відмову у відкритті провадження у справі з огляду на те, що спір підсудний цивільним судам, але вказана ухвала була скасована судом апеляційної інстанції, який постановив, що справу належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Незважаючи на чітку позицію суду з даного приводу, суд першої інстанції закрив провадження у справі з тієї ж самої причини - п. 1     ч. 1 ст. 238 КАС України з підстав того, що справу не належить розглядати за правилам адміністративного судочинства, чим порушив гарантоване статтею ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право доступу до правосуддя. 
У судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та    перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено  та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що  заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2009 року по цивільній справі стягнуто з Магістральної митниці Харківської області на користь ОСОБА_1 793,08 грн, як відшкодування матеріальної шкоди, 5000 грн, як відшкодування моральної шкоди; стягнуто з Магістральної митниці Харківської області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 59,50 грн судового збору.
На виконання вказаного рішення суду було позивачу видано виконавчий лист №2/2/09 (а.с.120).
ОСОБА_1 звернувся з заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області про примусове стягнення заборгованості.
Державним виконавцем відділу примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області 10.06.2015 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №47803733 (а.с.94 зворотній бік).
З матеріалів виконавчого провадження судом встановлено, що Харківською митницею ДФС отримано постанову від 10.06.2015 про відкриття виконавчого провадження, яка адресована Харківській обласній митниці.
У зв`язку з реорганізацією вказаного органу Харківська митниця ДФС звернулась до державного виконавця листом від 30.06.2015 та повідомила вказані обставини (а.с.95-96).
Постановою державного виконавця від 20.02.2017 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/2/09 закінчено у зв`язку з припиненням юридичної особи боржника – Харківської обласної митниці (а.с.107).
Не погоджуючись з постановою державного виконавця від 20.02.2017 ОСОБА_1 07.03.2017 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави зі скаргою.
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 26.05.2017 скаргу ОСОБА_1 на незаконні дії та бездіяльність державного виконавця задоволено (а.с.110-112).
Визнано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Пікули Вікторії Юріївни від 20 лютого 2017 року про закінчення виконавчого провадження № 47803733 незаконною та скасовано.
Визнано бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Пікули Вікторії Юріївни щодо невиконання виконавчого листа № 2-2/09 від 21.11.2013 неправомірною і зобов`язано державного виконавця або іншу посадову особу відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області усунути порушення та здійснити примусове виконання даного документа.
На підставі ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 26.05.2017 державним виконавцем 19.07.2017 прийнято постанову про відновлення виконавчого провадження (а.с.114).
Листом від 19.07.2017 державний виконавець просив Октябрський районний суд м. Полтави направити до відділу оригінал виконавчого документу № 2-2/09(а.с.113).
У зв`язку з непред`явленням виконавчого листа до виконання державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження від 26.04.2018.(а.с.122).
Не погоджуючись із такими діями державного виконавця, стверджуючи про те, що відповідач протиправно не передав порушене ним виконавче провадження щодо стягнення коштів на користь позивача до Державного казначейства України  відповідно до Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області із вказаними вище вимогами.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2018   відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.
Роз`яснено позивачу, що розгляд та вирішення даної справи віднесено до юрисдикції відповідного місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.
Не погодившись із вказаною ухвалою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати  ухвалу   від 21.03.2018  і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2018 апеляційну скаргу  задоволено, ухвалу скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 17 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 1 серпня 2018 року і постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року скасовано. Справу №820/1961/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії направлено на новий розгляд до суду першої інстанції – Харківського окружного адміністративного суду. 
Закриваючи провадження  у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач мав можливість та реалізував своє право на судовий захист в порядку ЦПК України щодо оскарження рішення державного виконавця (постанови про закінчення виконавчого провадження від 26.04.2018) в межах виконавчого провадження № 47803733, відкритого з примусового виконання виконавчого листа № 2/2/09, виданого Октябрським районним судом м. Полтави по цивільній справі. Оскільки позивачем фактично оскаржується бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні, відкритому з виконання виконавчого листа №2/2/09, виданого Октябрським районним судом м. Полтави на підставі рішення вказаного місцевого загального суду по цивільній справі №2/2/09, за якою позивач є стягувачем, вказаний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (надалі також - "ЄСПЛ") у рішенні "Юрій Миколайович Іванов проти України" наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи "Войтенко проти України", "Горнсбі проти Греції").
Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс ("Піалопулос та інші проти Греції", "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Горнсбі проти Греції").
У справах "Шмалько проти України", "Іммобільяре Саффі проти Італії" ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справі "Сук проти України" та інші).
Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) "Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень" КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх "ex-officio". Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.
Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.
В межах розгляду цієї справи встановлено, що ухвалою Октябрського районного суду                 м. Полтави від 26.05.2017 по цивільній справі № 554/1860/17, яка набрала законної сили 04.12.2018, скасовано постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 26.04.2018.
Вказане вище слугувало підставою для висновку про те, що позивач мав можливість та реалізував своє право на судовий захист в порядку ЦПК України щодо оскарження рішення державного виконавця (постанови про закінчення виконавчого провадження від 26.04.2018) в межах виконавчого провадження № 47803733, відкритого з примусового виконання виконавчого листа № 2/2/09, виданого Октябрським районним судом м. Полтави по цивільній справі.
Зокрема, суд першої інстанції виснував, що скасування в судовому порядку постанови про закінчення виконавчого провадження від 26.04.2018 має наслідком відновлення  порушених прав стягувача, а всі інші дії (бездіяльність) державного виконавця позивач має оскаржувати в порядку цивільного судочинства в межах виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа , виданого на підставі рішення в цивільній справі.
В контексті розгляду цієї справи з урахуванням наведених вище висновків ЄСПЛ щодо доступу забезпечення права доступу до правосуддя, колегія суддів ураховує, що спір у цій справі триває  з березня 2018 року та стосується питання виконання рішення суду від 14 грудня 2009 року, яке незважаючи на значний проміжок часу, який минув після видачі 21 листопада 2013 року Октябрським районним судом міста Полтави виконавчого листа №2-2/09, до цього часу залишається  невиконаним.
Суд апеляційної інстанції також встановив,  що незважаючи на скасування в судовому порядку постанови про закінчення виконавчого провадження, вказане  жодним чином не сприяло виконанню цього рішення, адже з наданих до суду першої інстанції пояснень Головного управління Державної казначейської служби в Харківській області вбачається, що станом на 18.05.2020 в АС "Є-Казна" відсутні будь - які відомості про передання з органів державної виконавчої служби документу, де стягувачем  було визнано ОСОБА_1 . Крім того, у відповіді на відзив держаним виконавцем також не заперечується та обставина, що оригінал виконавчого листа до цього часу не надходив до нього, а державним виконавцем не вживалося дій щодо його витребування.   
В свою чергу, дії державного виконавця щодо витребування з Октябрського районного суду м. Полтави   оригіналу виконавчого листа та передання його до   Державної казначейської служби України для подальшого виконання в порядку, визначеному Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" становить зміст позовних вимог ОСОБА_1 , на вирішення яких він розрахував, звертаючись до адміністративного суду  ще в 2018 році. 
Вказана обставина у поєднанні з тим, що вирішення цього спору перебувало на розгляді адміністративних судів більше ніж два роки  (з урахуванням позиції суду апеляційної інстанції про розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства під час розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду від 21.03.2018 про відмову у відкритті провадження у справі)  давали підстави позивачу на "законне очікування" вирішення його спору в порядку адміністративного судочинства та призвело до  зволікання із зверненням в порядку цивільного судочинства із скаргою на дії державного виконавця щодо не передання  оригіналу виконавчого листа до казначейської служби. 
Слід зазначити, що ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі "Буланов та Купчик проти України", заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому встановлено порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності в заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27, 28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року справі "Андрієвська проти України" (заява № 34036/06), в якому визнано порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України, який відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі "Мосендз проти України" (заява № 52013/08), в якому визнано, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі "Шестопалова проти України" (заява № 55339/07), у якому зроблено висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що постановлення судом першої інстанції у цій справі ухвали про закриття провадження поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.
Під час вирішення спору у цій справі колегія суддів ураховує правові висновки,  викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові  від 31 жовтня 2018 року у справі № 158/534/16-а, про те, що попри приватноправову природу спору внаслідок непослідовності національних судів конкретний спір має бути розглянуто в порядку адміністративного судочинства з метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя
За таких обставин, з метою забезпечення права позивача на доступ до правосуддя та недопущення юрисдикційного  конфлікту між судами, з огляду на  те, що спір у цій справі між сторонами не вичерпано внаслідок скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, а також враховуючи те, що у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2020 року за результатами розгляду  касаційної скарги ОСОБА_1  акцентовано увагу на належній перевірці фактичних обставин справ, а не на питаннях юрисдикції, колегія суддів уважає, що   цей спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Колегія суддів уважає, що питання відмови позивача від позовних вимог до Державної казначейської служби повинно вирішуватися одночасно з розглядом справи по суті та з`ясуванням думки всіх учасників справи.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що спір у цій справі стосується взаємодії державних органів щодо виконання приписів  пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". 
На підставі викладеного, колегія суддів зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для закриття провадження у справі та прийняття відмови  позивача від адміністративного позову в частині позовних вимог до Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Відповідно до ч. 3ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про закриття провадження у справі було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 по справі                      № 820/1961/18  скасувати.
Справу № 820/1961/18 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий	
Судді	   	З.Г. Подобайло    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  15.09.2020.