Справа № 166/158/19 	Головуючий у 1 інстанції: Лозицький С. О. 	
Провадження № 22-ц/802/326/20  Категорія: 44 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
24 червня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Киці С. І., Матвійчук Л. В., 
з участю секретаря судового засідання - Губарик К. А.,
представника відповідача – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального некомерційного підприємства «Ратнівська центральна районна лікарня» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної працівниками при виконанні трудових обов`язків за апеляційною скаргою позивача Комунального некомерційного підприємства «Ратнівська центральна районна лікарня» на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 04 листопада 2019 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року Комунальне некомерційне підприємство «Ратнівська центральна районна лікарня» (далі – КНП «Ратнівська ЦРЛ») звернулося до суду із зазначеним позовом.
Покликалося на те, що 11 серпня 2010 року згідно наказу № 407-ОС від 11 серпня 2010 року відповідач ОСОБА_3 був прийнятий на посаду завідувача аптекою Ратнівської ЦРЛ та цього ж дня з ним було укладено договір № 5/10 про повну матеріальну відповідальність.
Позивач також вказував, що 25 серпня 2017 року згідно наказу № 331-ОС від 23 серпня 2017 року в Ратнівську ЦРЛ була прийнята на роботу відповідач ОСОБА_2 на посаду фармацевта аптеки, з якою 25 серпня 2017 року було укладено договір № 9/17 про повну матеріальну відповідальність працівника та проведено інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей, які були передані їй на зберігання та подальшу реалізацію.
Крім того, позивач КНП «Ратнівська ЦРЛ» зазначало, що 11 червня 2018 року головному лікарю Ратнівської ЦРЛ надійшла доповідна від відповідача ОСОБА_3 , який повідомив про проведення в аптеці внутрішньої інвентаризації матеріальних цінностей, в ході якої було виявлено порушення в торгово-фінансових операціях. Наступного дня 12 червня 2018 року було видано наказ № 94-ОД про проведення інвентаризації у вказаному закладі ЦРЛ. Згідно акту інвентаризації в аптеці Ратнівської ЦРЛ станом на 13 червня 2018 року було виявлено нестачу в сумі 46 646 грн, яка виникла у період з 25 серпня 2017 року по 13 червня 2018 року.
Ураховуючи наведене, позивач КНП «Ратнівська ЦРЛ» просило суд стягнути з ОСОБА_2 та з ОСОБА_3 як матеріально – відповідальних осіб на його користь завдані збитки у розмірі 46 646 грн та відшкодувати йому понесені по справі судові витрати у розмірі 1 921 грн.
Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 04 листопада 2019 року у задоволенні позову КНП «Ратнівська ЦРЛ» відмовлено.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, позивач КНП «Ратнівська ЦРЛ» подало апеляційну скаргу, у якій покликаючись на невірну оцінку судом зібраних доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, просило оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не враховано те, що комунальним підприємством було доведено та підтверджено допустимими доказами факт створення належних умов для забезпечення повного збереження довірених відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 матеріальних цінностей. 
Крім того, на думку позивача, не відповідає обставинам справи висновок суду про те, що ним як роботодавцем не вживалися необхідні заходи щодо встановлення причин виявленої нестачі матеріальних цінностей, так як це спростовується наявною в матеріалах справи постановою про закриття кримінального провадження. Лікувальний заклад «Ратнівська ЦРЛ» також вважав доведеним факт неналежного виконання відповідачами умов договорів про повну матеріальну відповідальність, за змістом яких вони зобов`язані були дбайливо ставитись до переданих їм матеріальних цінностей та вживати всіх необхідних заходів для відвернення шкоди, своєчасно повідомляти адміністрацію лікарні про всі обставини, що загрожують схоронності довірених їм матеріальних цінностей, що й стало причиною нестачі в сумі 46 646 грн. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті і справедливим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 , дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами, що адміністрацією Ратнівської ЦРЛ вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої нестачі, а також те, що відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були створені належні умови для забезпечення повного збереження ввірених їм матеріальних цінностей, як це передбачено договорами про повну матеріальну відповідальність. 
Крім того, суд вважав, що позивачем не доведено, які саме винні, протиправні дії вчинили відповідачі по справі, та кожен з них зокрема, що призвели до заподіяння матеріальної шкоди. 
Такий висновок суду є правильний. 
Встановлено, що 11 серпня 2010 року згідно наказу № 407-ОС від 11 серпня 2010 року відповідач ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на посаду завідувача аптекою Ратнівської ЦРЛ та цього ж дня з ним було укладено договір № 5/10 про повну матеріальну відповідальність працівника (а.с.6, 8).
25 серпня 2017 року згідно наказу № 331-ОС від 23 серпня 2017 року в Ратнівську ЦРЛ була прийнята на роботу відповідач ОСОБА_2 на посаду фармацевта аптеки, з якою 25 серпня 2017 року було укладено договір № 9/17 про повну матеріальну відповідальність працівника (а.с.5, 7).
Судом також встановлено, що згідно штатних розписів по Ратнівській ЦРЛ на 2017 рік посада завідувача не була передбачена взагалі, а на період з 01 лютого 2018 і до кінця року передбачено лише 0,5 посади завідувача аптекою. 
Згідно умов зазначених договорів про повну матеріальну відповідальність, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 взяли на себе повну відповідальність за забезпечення схоронності довірених їм підприємством, установою, організацією матеріальних цінностей та зобов`язалися дбайливо ставитися до переданих їм на зберігання або іншої мети матеріальних цінностей підприємства, установи, організації і вживати заходів для відвернення шкоди, своєчасно повідомляти адміністрацію підприємства, установи, організації про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження довірених їм матеріальних цінностей, вести облік, складати й надавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки довірених їм матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації довірених їм матеріальних цінностей. Адміністрація в свою чергу, зобов`язалася створювати працівникам умови, необхідні для нормальної роботи з забезпечення повної схоронності довірених їм матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (відпускання), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих їм матеріальних цінностей; проводити в установленому порядку інвентаризацію матеріальних цінностей п. 1 договорів).
У випадку незабезпечення з провини працівника схоронності довірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру шкоди, завданих підприємству, її повернення відбувається у відповідності до чинного законодавства (п. 2 договорів).
Відповідно до п. 3 вказаних договорів, працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо шкода заподіяна не з його вини.
Судом також встановлено, що 11 червня 2018 року на ім`я головного лікаря Ратнівської ЦРЛ відповідач ОСОБА_3 подав доповідну, в якій повідомив про проведення внутрішньої інвентаризації, в ході якої було виявлено порушення в торгово-фінансових операціях, проведених через касовий апарат відповідачем ОСОБА_2 (а.с.29). 12 червня 2018 року головним лікарем Ратнівської ЦРЛ було видано наказ № 94-ОД про проведення інвентаризації в аптеці Ратнівської ЦРЛ (а.с.18). Згідно акту інвентаризації в аптеці Ратнівської ЦРЛ станом на 13 червня 2018 року виявлено нестачу в сумі 46 646 грн, яка виникла у період з 25 серпня 2017 року по 13 червня 2018 року (а.с.10-14).
Стаття 130 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) містить загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.
У ч. 1 ст. 130 КЗпП передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
У чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються.
За трудовим законодавством суб`єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов`язків, покладених на нього трудовими договором.
Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Підставою трудових правовідносин є трудовий договір.
У ст. 21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.
Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч. 2 ст. 130 КЗпП).
Згідно з ч. 2 ст. 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.
Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.
Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.
Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.
Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.
Зі змісту ч. 2 ст. 130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди.
Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.
Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).
Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.
Так, п. 1 ч. 1 ст. 133 КЗпП встановлює обмежену матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих працівникові в користування. За умисне знищення та умисне зіпсуття того ж майна п. 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП встановлена повна матеріальна відповідальність.
Причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім).
Прямий зв`язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника.
У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.
Адже згідно зі змістом ч. 2 ст. 130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов`язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст. 30 КЗпП).
Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Відповідно до ст. 131 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.
У разі невиконання власником цього обов`язку та за наявності вини працівника розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, згідно з ч. 1 ст. 137 КЗпП повинен бути зменшений. Якщо ж власник зазначені свої обв`язки не виконав, а вини працівника в незабезпеченні збереження майна власника немає, працівник взагалі не може нести матеріальну відповідальність.
За загальним правилом за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ст. 132 КЗпП).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП випадки повної матеріальної відповідальності, заподіяної з вини працівника підприємству, установі, організації, в тому числі, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
Статтею 135-1 цього ж Кодексу встановлено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність можуть бути укладені підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Однак, як правильно встановлено судом, позивачем не доведено та не надано доказів на підтвердження того, що адміністрацією Ратнівської ЦРЛ були створені належні умови для забезпечення повного збереження довірених працівникам аптеки матеріальних цінностей, як це передбачено договорами про повну матеріальну відповідальність, а також того, що адміністрацією Ратнівської ЦРЛ вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі. Крім того, позивачем також не доведено, які саме винні, протиправні дії вчинили відповідачі по справі, зокрема кожен з них, що призвели до заподіяння відповідної матеріальної шкоди.
Крім того, відповідно до ст. 135-2 КЗпП України при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв`язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність.
Колективна (бригадна) матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. Письмовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність укладається між підприємством, установою, організацією і всіма членами колективу (бригади).
Згідно з ч. 5 ст. 135-3 КЗпП розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності.
Як слідує з матеріалів справи, договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність з відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не укладався, тому суд дійшов правильного висновку, що ця обставина виключає солідарну відповідальність останніх. 
Крім того, ступінь відповідальності та вини кожного окремо працівника позивачем не встановлювався, а тому суд, за відсутності доказів про передачу матеріальних цінностей від відповідачів ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , був позбавлений можливості встановити міру відповідальності кожного з відповідачів, а саме, в якій частці вони повинні нести матеріальну відповідальність, яка у трудових відносинах має особистий характер.
Також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не приймала товарно-матеріальних цінностей під розпис, та не брала безпосередньо участь у прийнятті ліків від постачальників. Прийом медикаментів та їх облік здійснював заваптекою відповідач ОСОБА_3 . 
Судом також встановлено, що до приміщення аптеки мали доступ сторонні особи, з якими договори про матеріальну відповідальність не укладались. Зокрема, з пояснень свідка ОСОБА_4 слідує, що він виконував обов`язки інженера-програміста та здійснював налаштування в тому числі касового апарату та комп`ютерної техніки аптеки, що вказує на те, що позивачем не було створено належних умов для забезпечення повного збереження довірених працівникам матеріальних цінностей, як це передбачено договором про матеріальну відповідальність.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, наведене дає підстави вважати, що позивач у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не довів та не надав належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме, що нестача в сумі 46 646 грн виникла безпосередньо внаслідок винних, протиправних дій відповідачів по справі ОСОБА_2 та з ОСОБА_3 , і в якій частині кожен із них повинен нести матеріальну відповідальність, як це передбачено трудовим законодавством, а тому на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність заявленого КНП «Ратнівська ЦРЛ» позову.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову КНП «Ратнівська ЦРЛ» відповідає вимогам закону.
Наведені позивачем КНП «Ратнівська ЦРЛ» в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують вірних висновків суду, а є його власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи і не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

                                    У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Комунального некомерційного підприємства «Ратнівська центральна районна лікарня» залишити без задоволення.
Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 04 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: