Постанова                                                      
Іменем України
01 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 138/30/17
провадження № 61-9787св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13 грудня 2018 року у складі судді Цибульського О. Є. та постанову Вінницького апеляційного суду 
від 11 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Зайцева А. Ю., 
Панасюка О. С., Шемети Т. М.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про виділ частки в натурі із земельної ділянки, що є в спільній сумісній власності.
Позовна заява мотивована тим, що сторонам у справі на праві спільної часткової власності належить житловий будинок на 
 АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 - 
12/25 частин вказаного будинку, а ОСОБА_2 - 13/25 частин зазначеного нерухомого майна.
Вказував, що рішенням Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 26 квітня 2016 року передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 присадибну земельну ділянку площею 0,0574 га на АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність.
Частини спірної земельної ділянки у натурі на місцевості не виділені кожному власнику, між співвласниками фактично склався порядок користування землею, встановлено паркан, проте позивач не має можливості розпоряджатись своєю частиною земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності.
На підставі викладеного  ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: виділити у натурі, належні йому 12/25 частин земельної ділянки площею 0,0276 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на 
АДРЕСА_1 відповідно до варіанту № 1 висновку судової земельно-технічної експертизи від 13 травня 2017 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області 
від 13 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у виді витрат на проведення судової земельно-технічної експертизи та витрат на проведення топографо-геодезичних робіт у загальному розмірі 7 185,57 грн.
Судові витрати у виді судового збору та витрат на проведення судової земельної-технічної експертизи у загальному розмірі 3 193,60 грн залишено за позивачем.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до висновку експерта за результатами проведення додаткової судової земельно-технічної експертизи від 05 січня 2018 року немає технічної можливості розділити земельну ділянку площею 0,0574 га на 
АДРЕСА_1 відповідно до часток співвласників ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , тому у задоволенні позову необхідно відмовити.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 квітня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що у зв`язку з виявленими невідповідностями щодо розташування будівель житлового та господарського призначення земельної ділянки 
з фактичним розташування цих об`єктів немає технічної можливості розділити та надати варіанти розподілу земельної ділянки відповідно до часток співвласників ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , визначених 
у правовстановлюючих документах.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням органу місцевого самоврядування, яке набрало законної сили, сторонам виділено земельну ділянку, вони погодилися з цим рішенням і не оскаржували його, прийняли 
у натурі це майно та підписали протокол погодження меж. Частини житлового будинку у праві спільної власності у натурі визначені, 
а земельна ділянка умовно розділена між сторонами і зафіксована парканом. Кожна сторона користується своєю частиною земельної ділянки, розділеної парканом по межі поділу будинку, проте позивач не має можливості розпоряджатись своєю частиною земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності.
Суди вказані обставини і надані позивачем докази залишили поза увагою та безпідставно не вирішили заявлений у справі спір. Також суди помилково взяли до уваги висновок додаткової експертизи, оскільки експерт фактично ухилився від проведення судової земельно-технічної експертизи, а на власний розсуд провів експертне дослідження з питань землеустрою. Крім того, висновки додаткової експертизи суперечать Науково-методичним рекомендаціям та нормам матеріального права, експертом досліджувалось на відповідність вимог закону рішення Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 26 квітня 2016 року, хоча такі вимоги не є предметом спору, а ці питання не ставилися перед експертом.
Рішенням Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 26 квітня 2016 року затверджена технічна документація із землеустрою, яка підготовлена відповідними повноважними спеціалістами з врахуванням вимог санітарних правил і правил протипожежної безпеки та не 
є предметом спору у цій справі. Проте суди вийшли за межі позовних вимог та фактично дійшли висновків про наявність підстав для скасування вказаного рішення органу місцевого самоврядування.
Під час розгляду справи проведено експертизу, за результатами якої надано варіанти поділу земельної ділянки. При цьому допитаний у судовому засіданні експерт зазначив, що варіанти розподілу досліджуваної земельної ділянки майже співпадають з розмірами спірної земельної ділянки, умовно розділеної між сторонами та зафіксованої парканом задовго до її приватизації вже з урахуванням часток кожної сторони.
Суди не мотивовано взяли до уваги висновок додаткової експертизи
від 05 січня 2018 року та без належного обґрунтування відхилили висновок експерта від 13 травня 2017 року. Разом з тим, технічна документація із землеустрою на спірну ділянку судами взагалі не досліджувалась як доказ по справі. 
Суди залишили поза увагою зміст статті 89 ЗК України та статті 370 ЦК України, відповідно до яких співвласники земельної ділянки, що перебуває 
у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. 
У червні 2020 року до Верховного Суду надійшли доповнення до касаційної скарги, в яких  ОСОБА_1 просив задовольнити касаційну скаргу та долучити до матеріалів справи рішення Могилів-Подільської міської ради від 25 грудня 2003 року.
Доводи інших учасників справи
ОСОБА_2 подала до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що допущені технічні помилки під час виконання комплексу топографо-геодезичних робіт для виготовлення технічної документації 2016 року на земельну ділянку не дають можливості поділити спірну земельну ділянку під час розгляду цієї справи. Оскаржувані судові рішення є законними та справедливими, підстави для їх скасування відсутні, тому в задоволенні касаційної скарги необхідно відмовити.
ОСОБА_2 також подала до суду заперечення на доповнення до касаційної скарги, зазначивши, що у вказаному доповненні порушено питання про долучення доказів при касаційному перегляді судових рішень, що заборонено процесуальним законом, в викладені у цьому доповненні доводи не відповідають фактичним обставинам справи.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
22 червня 2020 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 09 червня 2020 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування 
від 23 червня 2004 року належить 13/25 частин житлового будинку 
з відповідною часткою надвірних будівель і споруд на АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 - 
12/25 частин вказаного будинку з відповідною часткою надвірних будівель 
і споруд, що підтверджується договором дарування від 05 березня 
2001 року.
Рішенням Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 26 квітня 2016 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,0574 га на  АДРЕСА_1  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ; передано вказану земельну ділянку у спільну сумісну власність сторін. 
Відповідно до висновку експерта від 13 травня 2017 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи з додатками та план-схемами варіантів розподілу земельної ділянки, розділити земельну ділянку площею 0,0574 га на АДРЕСА_1 відповідно до 12/25 часток та 13/25 часток співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визначених 
у правовстановлюючих документах технічно можливо. На розгляд суду надано два технічно можливих варіанти розподілу досліджуваної земельної ділянки відповідно до часток співвласників (12/25 та 13/25) у праві власності житлового будинку, господарських будівель та споруд, які дають можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, можливість проходу з вулиці на подвір`я. Так, ОСОБА_1 (співвласнику 12/25 частки) виділяється земельна ділянка площею 
0,0276 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. ОСОБА_2 (співвласнику 13/25 частки) виділяється земельна ділянка площею 0,0298 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 
Зазначено, що можливі варіанти № 1 та № 2 розподілу досліджуваної земельної ділянки на АДРЕСА_1 відповідно до часток співвласників, визначених у правовстановлюючих документах, відображені на план-схемах у додатках 
№ 7-10 до експертного висновку.
Згідно з висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи 
від 05 січня 2018 року допущено технічні похибки (помилки) під час виконання комплексу топографо-геодезичних робіт для виготовлення технічної документації 2016 року на земельну ділянку та внесення відомостей про неї в електронному вигляді в форматі файлу XML до Державного земельного кадастру. При розробленні варіантів розподілу земельної ділянки частина земельної ділянки під плямою забудови надається тому власнику, чий об`єкт нерухомого майна розташований на ній. У зв`язку з виявленими невідповідностями щодо розташування будівель житлового та господарського призначення, земельної ділянки з фактичним розташування об`єктів дослідження на АДРЕСА_1 встановлено, що на час проведення експертизи не має технічної можливості відповідно до вимог нормативно-правових актів розділити та надати варіанти розподілу земельної ділянки площею 0,0574 га на АДРЕСА_1 відповідно до часток співвласників ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , визначених у правовстановлюючих документах, з врахування розташування господарських споруд, водогону, плодово-ягідних насаджень. Вказані обставини відображені на відповідних план-схемах.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив виділити йому 
у натурі 12/25 частин земельної ділянки площею на 
АДРЕСА_1 , яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності.
На підтвердження заявлених у справі вимог позивач надав витяг з рішення Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 26 квітня 2016 року, інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 липня 2016 року, довідку Комунального підприємства «Могилів-Подільського міжрайонного бюро технічної інвентаризаці», акт прийому-передачі межових знаків на зберігання від 26 січня 2016 року, довідку квартального комітету 
від 03 лютого 2017 року, договір дарування від 05 березня 2001 року, витяг 
з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10 лютого 
2016 року, кадастровий план земельної ділянки тощо.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статі 356 ЦК України).
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного 
з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).
Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка на 
 АДРЕСА_1 .
Крім того, сторонам на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за вказаною вище адресою, а саме: ОСОБА_2 належить 13/25 частин зазначеного майна, ОСОБА_1 - 12/25 частин цього нерухомого майна.
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють 
і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.
У разі виділу частки з майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності 
є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина друга статті 370 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що 
є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.
За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
У разі виділу співвласником у натурі частки зі спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Для здійснення виділу майна в натурі зі спільної сумісної власності суд має встановити частки кожного зі співвласників. При цьому відповідно до припису частини другої статті 370 ЦК України закон встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 20 листопада 2019 року у справі № 344/8200/14-ц (провадження 
№ 14-302цс19).
Як вбачається з рішення Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 26 квітня 2016 року, сторонам на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка, отже їх частки у праві власності на цю земельну ділянку є рівними.
Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Як встановлено вище, позивач просив виділити у натурі належну йому частку у спільній сумісній власності у самостійний об`єкт нерухомого майна.
При цьому суди безпосередньо зосередились на дослідженні та наданні висновків щодо правомірності виготовлення технічної документації, яка була затверджена рішенням Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 26 квітня 2016 року.
Указане рішення органу місцевого самоврядування не є предметом спору 
в цій справі, а у матеріалах справи відсутні докази щодо скасування (оскарження) цього рішення, на підставі якого сторони набули право спільної сумісної власності на земельну ділянку на 
 АДРЕСА_1 .
Предметом спору є саме виділ частки зі спільної сумісної власності, яка набута сторонами відповідно до рішення Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 26 квітня 2016 року.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні спору.
Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову, суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази у їх сукупності та не вирішили заявлені у справі вимоги з урахуванням вказаних вище норм матеріального, зокрема статті 370 ЦК України, яка наділяє співвласника правом на виділ 
у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.
Відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Аналогічна за змістом норма викладена у частині другій статті 78 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).
Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України (в редакції, чинній на час призначення у справі експертизи) для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.
Враховуючи, що для з`ясування технічної можливості поділити нерухоме майно (земельну ділянку) та варіантів такого поділу необхідні спеціальні знання, допустимим засобом доказування є саме висновок експерта 
з поставлених питань.
Ухвалою Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 08 лютого 2017 року задоволено клопотання представника позивача та призначено у справі судову земельно-технічну експертизу.
Відповідно до висновку експерта від 13 травня 2017 року розділити спірну земельну ділянку технічно можливо. На розгляд суду надано два технічно можливих варіанти розподілу досліджуваної земельної ділянки.
Ухвалою Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 23 червня 2017 року задоволено клопотання представника відповідача та призначено у справі судову земельно-технічну експертизу.
Згідно з висновком експерта від 05 січня 2018 року на час проведення експертизи не має технічної можливості розділити вищевказану земельну ділянку відповідно до часток співвласників. Експерт дійшов такого висновку в зв`язку з виявленими невідповідностями щодо розташування будівель житлового та господарського призначення, оскільки допущені технічні похибки під час виконання комплексу топографо-геодезичних робіт для виготовлення технічної документації.
При цьому експерт вдався до оцінки зібраних у справі доказів, зокрема рішення органу місцевого самоврядування, що є неприпустимим.
Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Проте, суди не навели в оскаржуваних судових рішеннях мотивів, з яких вони залишили поза увагою висновки експертизи від 13 травня 2017 року та взяли до уваги висновки експерта від 05 січня 2018 року.
Разом з тим, якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток 
і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або 
є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
При цьому суди не перевірили, якщо неможливо провести поділ земельної ділянки відповідно до часток, то чи можливо провести виділ зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
Отже, у справі, яка переглядається, суди не дали належної правової оцінки доводам позивача про можливість захисту його прав та інтересів лише 
у судовому порядку.
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними 
у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. 
Таким чином, всупереч вимог процесуального закону суди не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору з урахуванням вищевказаних норм матеріального права.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
При цьому суд касаційної інстанції відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не досліджує нові докази, тому до уваги не беруться подані під час касаційного провадження докази.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд              є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Отже, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог  статті 411 ЦПК України.
Щодо клопотання про доповнення касаційної скарги
У червні 2020 року до Верховного Суду надійшло доповнення касаційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 398 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.
Згідно з частиною першою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України)
З огляду на те, що клопотання про  доповнення  касаційної скарги позивач подав після спливу встановленого для цього строку та не обґрунтовував підстави для його поновлення, Верховний Суд вважає за необхідне залишити доповнення до касаційної скарги без розгляду.
Керуючись статтями 398, 400, 402, 403, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання  ОСОБА_1 про доповнення до касаційної скарги повернути заявнику без розгляду.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області 
від 13 грудня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду 
від 11 квітня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. І. Грушицький 
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
І. М. Фаловська