ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5184/20 Справа № 202/5857/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Свистунової О.В.         
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  Акціонерного товариства "Укрпошта" 
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2020 року 
по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" в особі Дніпропетровської дирекції Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" до ОСОБА_1 , третя особа - Фонд державного майна України в Дніпропетровській області, про стягнення заборгованості за договором оренди, -

В С Т А Н О В И Л А:
       У вересні 2018 року ПАТ «Укрпошта» в особі Дніпропетровської дирекції ПАТ «Укрпошта» звернулося до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Фонд державного майна України в Дніпропетровській області, про стягнення заборгованості за договором оренди.
       Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.07.2012 року між Регіональним відділенням Фонду держмайна України у Дніпропетровській області та ФОП ОСОБА_1 був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-4929-ОД. 
       Відповідно до умов вказаного договору Регіональне відділення Фонду держмайна України у Дніпропетровській області передало відповідачеві у строкове платне користування нежитлове вбудоване приміщення, реєстровий номер 21560045.400.АААЖЕЛ983 площею 33,6 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_1 на першому поверсі одноповерхової будівлі, що перебуває на балансі ДД УДППЗ «Укрпошта», вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 26.03.2012 року і становить 147400,00 грн. строком до 11.06.2015 року. 
       Умовами вказаного договору визначено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до державного бюджету по місцю реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділенням казначейства у розмірі 1543,05 грн., 30% балансоутримувачу у розмірі 661,30 грн. 
       Позивач зазначив, що відповідач належним чином не виконувала умови договору оренди, у зв`язку з чим виникла заборгованість по орендній платі, котра станом на 15.09.2018 року становить 10613,82 грн.
       У зв`язку з викладеним, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по орендній платі у розмірі 21520,18 грн., що складається з: 10613,82 грн. - основного боргу, 9852,87 грн. - інфляційних втрат, 1053,49 грн. - 3% річних.
       Рішенням  Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позов. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам, оскільки суд першої інстанції неправомірно застосував строк позовної давності.

       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

       Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

       Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

       Судом встановлено, що 12.07.2012 року між Регіональним відділенням Фонду держмайна України у Дніпропетровській області та ФОП ОСОБА_1 був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-4929-ОД. Відповідно до умов вказаного договору Регіональне відділення Фонду держмайна України у Дніпропетровській області передало відповідачеві у строкове платне користування нежитлове вбудоване приміщення, реєстровий номер 21560045.400.АААЖЕЛ983, площею 33,6 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_1 на першому поверсі одноповерхової будівлі, що перебуває на балансі ДД УДППЗ «Укрпошта», вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 26.03.2012 року і становить 147400,00 грн. строком до 11.06.2015 року (а.с. 6-9).
       Умовами вказаного договору визначено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до державного бюджету по місцю реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділенням казначейства у розмірі 1543,05 грн., 30% балансоутримувачу у розмірі 661,30 грн. (а.с. 10).
       Встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором оренди виникла заборгованість, у розмірі 21520,18 грн., що складається з: 10613,82 грн. - основного боргу, 9852,87 грн. - інфляційних втрат, 1053,49 грн. - 3% річних.
       Розмір заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с. 40-42).
       Встановлено, що 11.06.2015 року закінчився строк дії договору оренди № 12/02-4929-ОД від 12.07.2012 року та відповідно до акту приймання-передачі орендованого нежилого приміщення від 23.06.2015 року, ФОП ОСОБА_1 передала Дніпропетровській дирекції УДППЗ «Укрпошта», а остання прийняла нерухоме майно площею 33,6 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 у задовільному стані (а.с. 11).
       Судом встановлено, що з 31.01.2018 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 припинено здійснення підприємницької діяльності.
       Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
       За вимогами ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
       Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
       У суді першої інстанції відповідач просила суд застосувати до вимог позивача строк позовної давності та відмовити позивачеві у задоволенні позову. 
       Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Згідно з частиною 1 статті 260 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
       Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення у справі "Фінікарідов проти Кіпру" від 20.12.2007). 
       Як встановлено судом, строк дії договору оренди № 12/02-4929-ОД від 12.07.2012 року закінчився 11.06.2015 року, крім того, відповідно до акту приймання-передачі орендованого нежилого приміщення від 23.06.2015 року, ФОП ОСОБА_1 передала Дніпропетровській дирекції УДППЗ «Укрпошта», а остання прийняла нерухоме майно площею 33,6 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 у задовільному стані (а.с. 11), а до суду з цим позовом позивач звернувся лише 24.09.2018 року, тобто після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності.
       Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо переривання позовної давності, оскільки ПАТ «Укрпошта» в особі Дніпропетровської дирекції ПАТ «Укрпошта» ще раніше звертався до Господарського суду Дніпропетровської області з аналогічними вимогами, зважаючи на наступне.
       Перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. 
       Така правова позиція викладена у постанові ВС від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17. 
       Як вбачається із матеріалів справи, згідно ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 04.06.2018 року, ПАТ «Укрпошта» в особі Дніпропетровської дирекції ПАТ «Укрпошта» було відмовлено у відкритті провадження у зв`язку з недодержанням правил підвідомчості (а.с.45).
       Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки ПАТ «Укрпошта» в особі Дніпропетровської дирекції ПАТ «Укрпошта» з позовом звернулося до суду - 24.09.2018 року (а.с.1 згідно штампу), тоді як строк дії договору оренди закінчився 23.06.2015 року, тому пропущено строк позовної давності.
       Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.
       Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

       Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
       Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).
       Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
       Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  Акціонерного товариства "Укрпошта" - залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2020 року -  залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова

       Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко