ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.007058 пров. № А/857/5126/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                                  Запотічного І.І.,
суддів:                                                                      Глушка І.В., Довгої О.І., 
при секретарі судового засідання:                              Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу "Львівської виправної колонії №48" на рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 28 лютого 2020 року (суддя Клименко О.М., ухвалене в місті Львові, повний текст складено 04.03.2019) у справі № 1.380.2019.007058 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до "Львівської виправної колонії №48" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

                                                          ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної установи “Львівська виправна колонія №48”, та  просив стягнути з Державної установи “Львівська виправна колонія №48” (код ЄДРПОУ 086881175) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2016 року по 24.10.2019 року включно в сумі 220321 грн. 68 коп.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду  від 28 лютого 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної установи “Львівська виправна колонія №48” на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 05 квітня 2016 року по 24 жовтня 2019 року у сумі 220073,57 грн.
Не погодившись з прийнятим рішенням суду "Львівська виправна колонія №48"  оскаржила його, подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Вважає, що оскаржуване рішення винесене без належного з`ясування обставин справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить його скасувати і прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Як на доводи апеляційної скарги, апелянт посилається, зокрема, на те, що компенсація за неотримане речове майно не є формою забезпечення соціальних гарантій при звільненні для персоналу кримінально-виконавчої служби України, а отже не відповідає нормі статті 117 КЗпП та не передбачає настання відповідальності за цією статтею. Вказує на відсутність його вини відповідно до вимог статті 117 КЗпП України. Зазначає про порушення строків звернення в суд з даним позовом. Також апелянт вказує, що зазначена позивачем сума середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористане речове майно у розмірі 220 321,68 грн. не відповідає принципу пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця при нарахуванні середнього заробітку.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду першої інстанції вважає законним та просить залишити його без змін.
Представник апелянта в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та  прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги заперечив рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з наказу Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області від 04 квітня 2016 року “По особовому складу” у відповідності до Закону України “Про Національну поліцію” майора внутрішньої служби ОСОБА_1 , начальника оперативного відділу Львівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області (№48) звільнено в запас (з постановкою на військовий облік) за пп.7 п.1 ст.77 (за власним бажанням) з 04 квітня 2016 року.  
Також, відповідно до довідки Державної установи “Львівська виправна колонія (№48) №298 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 загальна сума до виплати становить 6257,24 грн., підстава для виплати компенсації – наказ УДПтСУ у Л/о від 04.04.2016 року №19 о/с. 
Як видно з матеріалів справи, а саме з довідки про суму доходу, отриманого ОСОБА_1 в 2019 році від ДУ “Львівська виправна колонія” (№48) Державна установа “Львівська виправна колонія” (№48) повідомляє про те, що ОСОБА_1 нараховано і виплачено в жовтні 2019 року грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна в сумі 6257,24 грн. (на рахунок ОСОБА_1 зараховано 6163,38 грн., перераховано військовий збір в сумі 93,86 грн.).
Також, відповідно до наявних у матеріалах справи копії квитанцій, грошова компенсація за неотримане речове майно ОСОБА_1 виплачена на зарплатний рахунок позивача 25 жовтня 2019 року у сумі 6163,38 грн.). 
ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом, оскільки вважає, що розрахунок компенсації за неотримане речове майно відповідачем у день його звільнення не проведено, відтак відповідно до статті 117 КЗпП України, він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції зробив висновок, що оскільки, грошову компенсацію за неотримане речове майно позивачу не виплачено в день його звільнення 04 квітня 2016 року, відтак, при звільненні відповідач не провів повного розрахунку та відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 статті 23 Закону України “Про Державну кримінально-виконавчу службу України” від 23.06.2005 року№ 2713-IV держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати. На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України “Про Національну поліцію”, а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Пунктами 1,2 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року №578) передбачено, що цей порядок визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами. Згідно із пунктом другим Порядку № 578 речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань. 
Пунктом 27 Порядку № 578 передбачено, що під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (пункт 60 Порядку № 578).
Відтак, з системного аналізу вищенаведених норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Порядок № 578, визначає два альтернативні способи забезпечення працівника кримінально-виконавчої служби, належним йому речовим майном у разі звільнення, тобто, особа має право отримати речове майно особистого користування, яке не видане йому на день звільнення, або отримати грошову компенсацію за таке майно.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з наказу Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області від 04 квітня 2016 року “По особовому складу” вбачається, що позивача звільнено в запас 04 квітня 2016 року, та при цьому, кошти в сумі 6163,38 грн., як грошова компенсація за неотримане речове майно зараховані на зарплатний рахунок позивача 25 жовтня 2019 року.
Відтак, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що станом на день звільнення, з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно.
Відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі, а непоширення норм КЗпП України на службовців кримінально-виконавчої служби стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Як вірно зазначено судом першої інстанції питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні службовців кримінально-виконавчої служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства,  а врегульовані КЗпП України, відтак спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці службовців кримінально-виконавчої служби, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість застосування норм ст. ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в кримінально-виконавчій службі України.
Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про помилковість доводів відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм КЗпП України.
Оскільки, грошову компенсацію за неотримане речове майно позивачу не виплачено в день його звільнення 04 квітня 2016 року, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
З приводу покликання апелянта на те, що компенсація за неотримане речове майно не є формою забезпечення соціальних гарантій при звільненні для персоналу кримінально-виконавчої служби України, а отже не відповідає нормі статті 117 КЗпП та не передбачає настання відповідальності за цією статтею колегія суддів зазначає, що передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації.
Відтак, судом першої інстанції зроблено  вірний висновок, що вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. Тому посилання відповідача на те, що компенсація за неотримане речове майно не є складовою грошового забезпечення, а відтак не є формою забезпечення соціальних гарантій при звільненні не спростовує право позивача на виплату середнього заробітку за весь період затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.
Також судом першої інстанції зроблено вірний висновок про безпідставність твердження відповідача про те, що згідно кошторисних призначень на 2018 та 2019 роки по КПКВ 3601020 та КЕКВ 2210 кошти на виплату грошової компенсації за речове майно Міністерством юстиції України не виділялись, а відтак, сума компенсації за неотримане речове майно не могла бути виплачена позивачу, що виключає його вину за статтею 117 КЗпП, оскільки право особи, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
З приводу розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за неотримане речове майно судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” № 100 від 08.02.1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки про розміри грошового забезпечення, нарахованого в лютому-березні 2016 року майору внутрішньої служби ОСОБА_1 розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням (дата звільнення – 04 квітня 2016 року) становить 10668,60 грн. (5343,21 грн. за лютий та 5325,39 грн. за березень). Кількість робочих днів за лютий-березень складає 43 робочих дні.
Відтак, судом першої інстанції зроблено  вірний висновок, що для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 248,11 грн. в день (10668,60 грн./44 робочі дні). Період за час затримки по день фактичного розрахунку становить 887 робочих днів, а саме з 05 квітня 2016 року по 24 жовтня 2019 року.
Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що середній заробіток який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 220073,57 грн. (248,11 грн. х 887 робочих днів).
З огляду на наведене судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що оскільки, грошову компенсацію за неотримане речове майно позивачу не виплачено в день його звільнення 04 квітня 2016 року, відтак, при звільненні відповідач не провів повного розрахунку та відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
З приводу твердження апелянта про порушення строків звернення в суд з даним позовом, колегія суддів зазначає, що в даній справі предметом позову є стягнення середнього заробітку за час затримки при проведенні остаточного розрахунку з звільненим працівником, виплата якої передбачена ст. 117 КЗпП України, відтак до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме ч.1 ст. 233 КЗпП України, як спеціальна правова норма, якою встановлено строк звернення до суду у випадку порушення прав працівника, які встановлені КЗпП України. Відтак колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин повинен застосовуватись тримісячний строк звернення до  суду, який обчислюється  з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися  про порушення його права.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу "Львівської виправної колонії №48" залишити без задоволення, а рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 28 лютого 2020 року в справі № 1.380.2019.007058 без змін.    
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	О. І. Довга  	
Повне судове рішення складено 21.08.2020