П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
01 липня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 487/3123/16-а	
Головуючий в 1 інстанції: Андрощук В.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойко А.В. та Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання рішення неправомірним, та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі ГУПФУ) у якому просив: зобов`язати відповідача поновити нарахування та виплату пенсії за вислугою років з 01 червня 2016 року у раніше встановленому розмірі; визнати незаконним та скасувати рішення відповідача про утримання надміру виплачених сум пенсій від 27 травня 2016 року №25/4.
Постановою Заводського районного суду м.Миколаєва від 17 жовтня 2016 року задоволено позовні вимоги.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2017 року скасовано постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2016 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року було скасовано постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2017 року та справу направлено до П`ятого апеляційного адміністративного суду на новий розгляд.
Ухвалюючи вказане рішення Верховний Суд зазначив, що під час нового розгляду справи необхідно встановити наявність або відсутність підстав у відповідача для утримання виплаченої позивачу пенсії у період з 01 січня 2016 року по 31 травня 2016 року; визначити предмет регулювання правовідносин Законами України №2493-III, №2262-ХІІ, «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та у залежності від цього встановити, норми якого Закону у спірних правовідносинах є загальними, а які – спеціальними.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 09 вересня 2005 року перебуває на обліку у ГУПФУ та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ (далі Закон України №2262-ХІІ). З 19 вересня 2005 року має право на пільги, установлені законодавством України для ветеранів військової служби.
З 18 жовтня 2007 року по час звернення до суду з даним позовом позивач працював на посаді головного спеціаліста Відділу з організації оборонної та мобілізаційної роботи та взаємодії з правоохоронними органами виконкому Миколаївської міської ради.
13 січня 2016 року позивач звернувся до ГУПФУ з заявою щодо поновлення виплати пенсії за вислугу років, як особі, що має право на пільги установлені законодавством України для ветеранів військової служби. Виплату пенсії позивачу було поновлено з 01.02.2016 року з нарахуванням доплати пенсії за січень 2016 року.
Рішенням ГУПФУ №25/4 від 27 травня 2016 року з 01 червня 2016 року ОСОБА_1 припинена виплата пенсії відповідно до статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування України» №2493-III від 07 червня 2001 року (в редакції Закону від 24 грудня 2015 року №911-VIII). Цим же рішенням з позивача було утримано 14253,65 грн. - суми переплати пенсії за період з 01 січня 2016 року по 31 травня 2016 року.
Припинення виплати пенсій та утримання з позивача суми переплати пенсії і стало підставою для його звернення до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, відповідачем протиправно застосовано до спірних правовідносин ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування України», а тому відсутні підстави для припинення виплати пенсій та утримання з позивача суми переплати пенсії.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України з огляду на таке.
Частиною 2 ст.19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.7 ст.21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24 грудня 2015 року (набрав чинності з 01 січня 2016), тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.
Разом з тим, як встановлено вище, позивачу призначено пенсію згідно з Законом №2262-XII з 2005 року. Також встановлено, що в 2016 році позивач був посадовою особою місцевого самоврядування (головний спеціаліст відділу організації оборонної і мобілізаційної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Миколаївської міської ради).
Преамбулою Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" визначено, що цей Закон регулює правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування.
Водночас, відповідно до преамбули Закону №2262-XII цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Крім цього, відповідно до положень ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби проводиться виключно відповідно до Закону №2262-XII.
Таким чином, оскільки предметом регулювання Закону №2262-XII є порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, то саме вказаний Закон є спеціальним при застосуванні під час вирішення питань щодо наявності у позивача права на отримання пенсії.
З огляду на зазначене, та приймаючи до уваги те, що пенсія позивачу призначена саме у зв`язку з проходженням військової служби, а не з виконанням іншої роботи, в тому числі яка пов`язана зі службою в органах місцевого самоврядування, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем протиправно застосовано до спірних правовідносин ч.7 ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24 грудня 2015 року.
Відповідно до ч.1 ст.54 Закону № 2262-XII (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія  пункту 1  статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України  "Про державну службу",  "Про прокуратуру",  "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.
З наведеного вбачається, що приписи Закону № 2262-XII не передбачають підстав для припинення раніше призначеної пенсії у зв`язку з зайняттям посади в органах місцевого самоврядування, перебування на якій регламентовано Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".
Крім того, з аналізу ч.1 ст.54 Закону № 2262-XII (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що обмеження на виплату призначеної пенсії, які передбачені вказаною статтею, не розповсюджуються на осіб, які мають статус ветеранів військової служби.
Наведені обставини з урахуванням наявності у позивача вказаного статусу (посвідчення серія АА НОМЕР_1 190187 від 19 вересня 2005 року) свідчить як про безпідставність припинення виплати пенсії за вислугу років з 01 червня 2016 року, так і про протиправність спірного рішення ГУПФУ про утримання надміру виплачених сум пенсій, оскільки таке рішення є похідним від правової позиції відповідача щодо відсутність підстав для отримання позивачем пенсії з 01 січня 2016 року, яку (правова позиція) колегія суддів вважає хибною.
Крім цього, що стосується утримання надміру виплачених сум пенсій, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.
Механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, визначає Порядок відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 21 березня 2003 року №6-4.
Згідно з пунктом 3 цього Порядку повернення коштів проводиться відповідно до статті 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у випадках виявлення подання громадянами недостовірних відомостей про заробітну плату чи інший дохід, стаж роботи, несвоєчасного подання відомостей про зміну у складі сім`ї, тощо.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що зайво сплачені суми пенсії можуть бути утримані відповідачем за умови зловживань з боку пенсіонера, зокрема, в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, або подання страхувальником недостовірних даних.
Вказаний перелік підстав для утримання надміру виплачених сум пенсії є вичерпним.
Згідно зі статтею 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті:
1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;
2) інше майно, якщо це встановлено законом. Як встановлено судом та не спростовано представником відповідача, жодних зловживань, які б призвели до виплати пенсій в більшому розмірі, з боку позивача допущено не було, а отже й підстав для прийняття рішення щодо стягнення сум надміру виплаченої пенсії з пенсіонера, у суб`єкта владних повноважень не було.
Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.
Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 Цивільного кодексу України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.
Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 02 липня 2014 року у справі 6-91цс14 та від 22 січня 2014 року у справі 6-151цс13, які є обов`язковими для виконання судами всіх інстанцій.
Для правильного вирішення питання про утримання надміру сплачених сум пенсії орган, що уповноважений призначати пенсії, мав достеменно встановити факт переплати пенсії у зв`язку із поданням недостовірних відомостей, що враховуються при її обчисленні, та з чиєї вини нараховано суми соціальних виплат у розмірі, що суперечить вимогам Закону.
Оскільки у справі, яка розглядається, не було встановлено обставин, за яких допускається стягнення з пенсіонера зайво виплачених сум пенсій, а переплата пенсії відбулася внаслідок невиконання відповідачем своїх обов`язків відповідно до законодавства, то у відповідача були відсутні підстави для утримання з позивача надміру виплачених сум пенсій.
Таким чином, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача про утримання надміру виплачених сум пенсій від 27 травня 2016 року №25/4 є протиправним та підлягає скасуванню.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області – залишити без задоволення, а постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2016 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Бойко А.В.    Шевчук О.А.