ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/8448/17                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Костенко Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 липня 2020 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:                      
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язати вчинити дії,-
ВСТАНОВИЛА:
Громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просила визнати протиправним і скасувати рішення відповідача від 23.05.2017 №193-17 та зобов`язати відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. На думку скаржника, вона відповідає законодавчим критеріям понять «біженець», «особа, яка потребує додаткового захисту», не вчиняла злочинів проти миру та людяності, не вчиняла інших злочинів неполітичного характеру, не вчиняла дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй, не визнана біженцем в інший країні та має намір бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту виник в Україні.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені нею обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у ст. 6 Закону, суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
В силу положень п.3 ч. 1 ст. 311 КАС України, беручи до уваги, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку письмового провадження та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантину на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у січні 2017 позивач звернулася до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідачем складено висновок від 13.05.2017 у справі №2017OD0001 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на відсутність умов, передбачених п.п.1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.16-27).
Рішенням ДМС України від 23.05.2017 №193-17 відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено позивачу у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.154).
Повідомленням ГУ ДМС в Одеській області від 12.06.2017 №164 (а.с.15) позивачу доведено до відома про прийняття вищевказаного рішення, у зв`язку з відсутністю умов, передбачених п.п.1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки  подана історія переслідування не відповідає критеріям міжнародного захисту,  отримана інформація щодо переслідування має низку суперечностей, які суттєво вплинули на прийняття рішення.
Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що доводи позивача і надані нею докази не свідчать про наявність умов, передбачених п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671, для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відтак не доводять вчинення відповідачем порушень прав чи інтересів позивача оскаржуваним рішенням. Натомість, заперечення відповідача вказують на те, що ним у повній мірі перевірено доводи позивача на відповідність її вимогам п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671, внаслідок чого зроблено обґрунтовані висновки про відсутність необхідних умов, що є підставою для відмови у задоволенні заяви позивача згідно зі ст.6 Закону №3671.
За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.
В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Положеннями ч.1 ст. 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.
Також, практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Відповідно до ч.1, 4, 6 ст.8  Закону України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з жовтня 2013 по вересень 2015 позивач працювала на посаді заступника начальника з обслуговування фізичних осіб в Комерційному банку ТОВ «Анталбанк». У вересні 2015 року позивач перейшла на посаду начальника відділу Акціонерного комерційного банку «Грінфілд» (AT «Грінфілдбанк») та в жовтні 2015 року позивач працювала на посаді начальника відділу «Акціонерного комерційного банку «НОСТА» (АТ «ПСІ-БАНК»). У листопаді 2015 року позивача переведено на посаду начальника операційного відділу Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Максимум», де вона працювала до свого звільнення. Надалі, Центральним Банком РФ відкликано ліцензії банків, у яких працювала позивач, відповідно до федерального закону «Про банки та банківську діяльність», призначено тимчасову адміністрацію, подано позови до арбітражних судів про визнання вказаних банків банкрутами.
На думку позивача, наведене є елементом політки вищого керівництва РФ по відношенню до невеликих приватних банків, в яких працювала позивач та які відносяться до власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Позивач стверджує, що за інформацією, отриманою від колишніх керівників вказаних вище банків, з якими безпосередньо знайома позивач, у 2015 року представники правлячої партії «Єдина Росія» почали намагатися отримати від ОСОБА_2 фінанси на проведення передвиборної кампанії та пов`язаних із нею «додаткових витрат» та враховуючи відмову ОСОБА_2 у фінансуванні політичних домовленостей, спрямованих на достроковий початок виборчої кампанії, під прикриттям кампанії по скороченню чисельності малих приватних банків почався тиск на його бізнес, в тому числі, із використанням правоохоронних органів по надуманим злочинам.
Позивач стверджує про свою наближеність до колишнього керівництва згаданих банків, а відтак і до бізнесменів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , протягом вересня-жовтня 2015 року невідомі особи вимагали від позивача розкриття банківської таємниці, надання інформації про власників банків, погрожували проблемами з правоохоронними органами у випадку, якщо вона не надасть необхідну їм інформацію.
За твердженням позивача, Арешт ОСОБА_4  призвів до її занепокоєння щодо позитивного вирішення долі власників вказаних банків, а існування проблем із керівництвом банків, у яких працювала позивач, стали підставою для її побоювань щодо переслідування, переживань безпосередньо за своє життя та здоров`я.
У заяві про визнання біженцем від 03.01.2017, в анкеті від 03.01.2017 і в ході подальших співбесід позивач повідомила про постійний тиск та погрози, які серйозно підірвали її психологічний стан, в результаті чого вона вирішила звільнитись з роботи за власним бажанням, приймаючи до уваги фактичну ліквідацію банківської установи, в якій вона працювала. 
З копії висновку територіального органу ДМС України від 13.05.2017 у справі №2017OD0001 вбачається та перевіркою встановлено, що відповідно до триманих пояснень позивач 03.12.2015 легально вибула із РФ до Таїланду, де перебувала з туристичною метою до кінця січня 2016 року, після вибула до Кіпру, де проживала до квітня 2016 року, з Кіпру позивач легально вибула до Грузії з туристичною метою, після чого 26.12.2016 прибула на територію України паромним сполученням Батумі (Грузія) - Чорноморськ (Україна). Під час проходження прикордонного контролю була затримана, оскільки відповідно до бази даних «ГАРТ-1/П» та «Інтерпол» позивач розшукується каналами Інтерполу компетентними органами РФ для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 159 КК РФ (шахрайство, вчинене організованою групою, або в особливо великих розмірах), яке тягне за собою кримінальну відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років. 
Апелянт зазначає, що висновки УПШЗСІ ДМС в Одеській області про причетність позивача до злочинів, вчинених на території РФ із змісту співбесід з позивачем, які відбулись в ході виконання процедури розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в порядку, передбаченому ст. 9 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» суперечать принципу презумпції невинуватості, адже на даний час немає жодного судового рішення, яким би позивач була засуджена за вчинення будь-якого злочину.
Водночас, як вбачається з висновку територіального органу ДМС України від 13.05.2017 у справі №2017OD0001, позивач:
- володіла інформацією щодо відкликання ліцензії банківських установ, у той же час, продовжувала роботу в групі банків ОСОБА_4, маючи інформацію про певні проблеми зазначених банківських установ із правоохоронними структурами РФ;
- під час професійної діяльності позивач займалась відкриттям вкладів для фізичних осіб, у порушення обмежень Центрального банку РФ, відповідно до матеріалів екстрадиційної перевірки, які долучені до особової справи. В той же час, позивачка підтвердила, що уся інформація щодо внесення змін до нормативних актів, які регулюють діяльність банківських установ, розсилалась усім співробітникам установи під особисте ознайомлення, що вказує на усвідомленість нею у здійсненні протиправної діяльності;
- відповідно до матеріалів додаткової співбесіди, позивач змінювала місце роботи (переходила на роботу з однієї банківської установи до іншої) разом із певною групою осіб, що вказує на зв`язок у діях колективу; 
- аналіз ІКП позивача вказує, що перехід з однієї банківської інстанції до іншої не був пов`язаний із відкликанням ліцензій на банківську діяльність;
- відповідно до отриманих пояснень під час додаткової співбесіди, позивача, причетні до правоохоронних структур вимагали від неї надання конкретної інформації стосовно ОСОБА_4. Зазначений факт спростовується особисто позивачем, яка зазначає, що особисто із ОСОБА_4 знайома не була;
- виїзд позивача до Таїланду, Кіпру та Грузії (країни безвізового в`їзду для громадян РФ) та перебування у вказаних країнах максимально можливий дозволений строк вказує на володіння інформацією про існування проблем в країні громадянської належності та бажанням їх уникнення шляхом подібних переміщень;
- позивач перебувала на території третіх безпечних країн, зокрема, в Грузії, де не зверталась за міжнародним захистом, незважаючи на наявні побоювання щодо повернення до Російської Федерації, при цьому, володіла інформацією про арешт ОСОБА_4 та низки співробітників банківських установ. Відповідно до ЗМІ, арешт ОСОБА_4 відбувся 04.02.2016, що вказує на володіння інформацією з боку позивача про вказану ситуацію;
Колегія суддів погоджується зазначеними доводами відповідача, що наведені обставини свідчать про бажання позивача ухилитись від кримінальної відповідальності в країні громадянської належності, в той же час, звернення за міжнародним захистом на території України не має під собою будь-якого політичного підґрунтя або ситуації наявності цілком обґрунтованих побоювань зазнати певних переслідувань, на що, зокрема, вказує факт перебування позивачки у міжнародному розшуку каналами Інтерполу.
Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Положеннями п.п. 42, 43 Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що компетентні органи влади, що покликані визначити статус біженця, необов`язково повинні мати своє судження про умови в країні походження просителя. Його твердження, проте не можуть розглядатися абстрактно, а мають бути оцінені в контексті відповідної початкової інформації про ситуацію, що склалася. Знання умов країни походження просителя - якщо не основна мета, то важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих просителем. Загалом, побоювання просителя повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, або з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Ці міркування не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді просителя. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами і іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані. Закони країни походження, і особливо методи їх застосування, можуть також мати відношення до справи.
Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Водночас, у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту територіальним органом ДМС України детально проаналізовано пояснення позивача щодо її переслідування, в яких прослідковуються розбіжності в частині отримання інформації про погрози з боку невстановлених осіб, а саме:
- у заяві позивач повідомила про численні телефонні дзвінки з боку невстановлених осіб протягом вересня-листопада 2015 року, під час яких її спонукали до співпраці шляхом надання певної інформації та погрожували проблемами з правоохоронними структурами у разі відмови від співпраці Під час першої співбесіди вона підтвердила раніше надану інформацію, зазначивши, що подібних дзвінків було багато; під час додаткової співбесіди позивач зазначила, що усього вона отримала приблизно 5 телефонних дзвінків ймовірно від співробітників правоохоронних структур, які виключно цікавились особою ОСОБА_4;
- у заяві та під час першої співбесіди позивачка повідомила про зустріч з двома невстановленими особами під час обідньої перерви поблизу банку, які вимагали від неї співробітництво в обмін на відсутність проблем із правоохоронними структурами, а під час додаткової співбесіди (інтерв`ю) позивач зазначила, що вказані особи представились співробітниками правоохоронних структур;
- у заяві позивач повідомила, що невстановлені особи вимагали в неї інформацію про діяльність банківської установи, в якій вона працювала, а під час додаткової співбесіди (інтерв`ю) позивач зазначила, що вказані особи цікавились лише особою ОСОБА_4, інші аспекти їх не цікавили;
- під час першої співбесіди позивач розповіла, що поінформувала службу безпеки банку про надходження погроз, яка рекомендувала звернутись до юридичного консультанта, який, у свою чергу порадив не звертати уваги на вказані погрози та не спілкуватись із незнайомими особами по телефону, а під час додаткової співбесіди позивач повідомила, що розповіла про погрози особі на ім`я ОСОБА_7 , який був головою правління банку «Грінфілд», який надав позивачу номер телефону організації, яка ймовірно була юридичною. Зі слів позивача, до вказаної організації вона не телефонувала через завантаженість на роботі;
- під час додаткової співбесіди позивач повідомила, що інформацією про погрози у її бік володіли лише дві особи - вищезазначений ОСОБА_7 та рідна сестра;
- з першої співбесіди випливає, що після отримання погроз з боку невстановлених осіб позивач була на грані психологічного зриву, що підштовхнуло її до звільнення з роботи, натомість, під час додаткової співбесіди вона повідомила, що єдиною причиною звільнення став факт відкликання ліцензії у банка «Максимум».
При цьому, вказані доводи відповідача позивачем не спростовуються. 
В свою чергу, апелянт зазначає, що певна нечіткість пояснень при проведенні співбесід пояснюється тим, що остання потрапила у складну життєву ситуацію, коли, перебуваючи далеко від своєї батьківщини, вона дізналася про пред`явлення їй обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, який вона не вчиняла. Більше року позивач не була у країні її громадянської приналежності. Отримання таких новин, коли позивач перебувала за кордоном та очікування на позитивне вирішення ситуації з керівництвом банків в яких вона працювала до виїзду за кордон, призвело до сильних та довготривалих душевних переймань, стресу, нервозності та напруженості, що відобразилося на результаті її співбесід при вирішенні питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів не приймає вказані твердження позивача до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні жодні докази, які б підтверджували ступінь таких моральних душевних переймань, стресу, нервозності та напруженості, які зазнала позивач за час перебування за кордоном. Зокрема, в поясненнях апелянта відсутні посилання на свідчення друзів, знайомих, близьких осіб, відсутні виписки з лікарень, у випадку, якби потерпіла зверталася за допомогою до психіатра, наприклад, рахунки від приватних психологів чи проходження спеціальних реабілітаційних тренінгів, також відсутні жодні висновки спеціальних експертних установ на проведення психологічної експертизи, наявність яких дало б змогу оцінити судом заподіяну позивачу моральну шкоду. 
Також вбачається, що до моменту потрапляння в Україну позивач тривалий час (з квітня по грудень 2016 року) перебувала на території Грузії, де мала усі можливості звернення за міжнародним захистом у разі існування певних побоювань щодо повернення до Російської Федерації.
Натомість, враховуючи, що у відповідності до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону Грузії «Про біженців та гуманітарний статус», Республіка Грузія вважається такою, що дотримується міжнародних стандартів з прав людини, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, позивач не зверталась до міграційних структур Грузії з клопотанням про набуття міжнародного захисту, де існують спільні релігійні, мовні, традиційні норми права та моралі тощо.
Колегія суддів погоджується із доводами відповідача, що у разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань після виїзду з РФ позивачка мала усі можливості звернутись за міжнародним захистом на території Грузії, де вона перебувала тривалий період часу.
При цьому, елемент певних побоювань позивачки зазнати політичних переслідувань з боку російської влади є необґрунтованими, оскільки факти надходження будь-яких погроз у бік позивача з боку державних або недержавних агентів та переслідування є безпідставним та не приймаються колегією суддів.
Також, апелянтом не заперечується, що вона і її близькі родичі (батько та сестра) також не зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження, а будь-які переслідування або дискримінація наразі відсутні. Елемент кримінального переслідування позивачки в Російській Федерації не містить ознак дискримінації в сфері порушення основоположних прав і свобод людини.
Жодних доказів, що позивач була членом політичних, громадських, релігійних, військових або інших організацій як в країні громадянської належності, так і поза її межами матеріали справи не містять та позивачем така інформація не зазначалась.
З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, беручи до уваги доводи відповідача, колегія суддів вважає, що приймаючи рішення про відмову позивачу у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем досліджено та надано належну оцінку всім доводам заявника, в повній мірі перевірено обставини щодо наявності підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та, за відсутності передбачених п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671 підстав, правомірно прийняв оскаржуване рішення від 23.05.2017 №193-17, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Текст постанови складено 23 липня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                                Н.В.Безименна

Судді                                                                                                    Л.В.Бєлова

                                                                                                              А.Ю.Кучма