ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1280/20                                        Суддя (судді) першої інстанції: Лобан Д.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2020 року                                                                      м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г.В.
суддів:           Мєзєнцева Є. І., Файдюка В. В.
розглянувши у порядку письмового провадження  апеляційну скаргу Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки 
на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду  від  03 червня 2020 року
у справі №620/1280/20 (розглянуто у порядку спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін (учасників))
за позовом ОСОБА_1 
до відповідача Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :
У квітні 2020 року до Чернігівського окружного адміністративного суду  звернувся ОСОБА_1 (надалі – позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (надалі – відповідач), в якому просив суд:
-          визнати неправомірною бездіяльність Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідач) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки належних йому при звільненні грошових сум, по день фактичного розрахунку, а саме з 01 серпня 2019 року по 20 лютого 2020 року;
-           зобов`язати Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки належних йому при звільненні грошових сум, по день фактичного розрахунку, а саме з 01 серпня 2019 року по 20 лютого 2020 року, обчислений відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати”. 
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що на момент виключення позивача зі списків частини (31.07.2019) відповідачем не було здійснено остаточного розрахунку, однак, на виконання рішення суду належні виплати були проведені лише 20.02.2020, тобто не в день виключення зі списків особового складу та виплати всіх видів забезпечення, що є порушенням прав та інтересів позивача. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року адміністративний позов   ОСОБА_1 – задоволено.
Визнано неправомірною бездіяльність Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки належних йому при звільненні грошових сум, по день фактичного розрахунку, а саме з 01 серпня 2019 року по 20 лютого 2020 року.
Зобов`язано Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки належних йому при звільненні грошових сум, по день фактичного розрахунку, а саме з 01 серпня 2019 року по 20 лютого 2020 року, обчислений відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати”.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням відповідачем (надалі – апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог, з підстав того, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушенням матеріального права.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції надано неналежну правову оцінку нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та помилково не враховано те, що під час звільнення зі служби з позивачем проведено усі розрахунки грошового забезпечення, ці виплати погоджені у встановленому порядку відповідним наказом про звільнення. На переконання відповідача, судом першої інстанції не враховано факт виникнення між сторонами не трудових, а публічно-службових відносин, а саме щодо проходження військової служби. Відтак, трудове законодавство не підлягає застосуванню щодо вирішення цього спору.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2020 року відкрито апеляційне провадження та встановлено строк до 30 липня 2020 року, протягом якого учасники справи можуть подати відзив. 
Позивачем 23 липня 2020 року отримано Ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2020 року, що підтверджується підписом на поштовому повідомленні про вручення поштової кореспонденції.
Однак, станом на час прийняття постанови суду, позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , проходив військову службу у Чернігівському обласному військовому комісаріаті та пізніше у Чернігівському об`єднаному міському територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, який перебував на фінансовому забезпеченні у Чернігівському обласному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 виданим 05 травня 2015 року (зв. бік а.с. 6).
Наказом командувача Сухопутними військами ЗС України (по особовому складу) від 04.07.2019 № 254 ОСОБА_1 звільнений з військової служби в запас за підпунктом “б” пункту 2 частини 5 статті 26 (за станом здоров`я) Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Наказом військового комісара Чернігівського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по стройовій частині) від 31.07.2019 № 111 (а.с. 7), у зв`язку зі звільненням з лав ЗС України, позивач виключений зі списків особового складу Чернігівського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Однак, при звільненні позивача з військової служби та виключенні зі списків особового складу Чернігівського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки відповідач не провів зі позивачем повний розрахунок при звільненні з військової служби (виключенні зі списків особового складу).
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року у справі № 620/2522/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2020 року, позовні вимоги було задоволено, визнано протиправною бездіяльність Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період 2015 - 2019 роки та відмови у виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. Зобов`язано Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки; стягнуто з Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року в розмірі 19792,26 грн.
Листом-відповіддю від 17 березня 2020 року № 5/1376ф відповідач повідомив позивача, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення було виплачено йому 20 лютого 2020 року. 
Вважаючи несвоєчасність такого розрахунку при звільненні протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що 31.07.2019 був останнім днем військової служби позивача, та саме цією датою необхідно було здійснити розрахунок з позивачем, але останній остаточно проведено 20.02.2020, що не заперечується сторонами, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.08.2019 по 20.02.2020.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Згідно з частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Положеннями підпунктами 2, 4 статті 9 вищевказаного Закону визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Згідно частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Як зазначалось раніше, Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року у справі № 620/2522/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2020 року, позовні вимоги було задоволено, визнано протиправною бездіяльність Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період 2015 - 2019 роки та відмови у виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. Зобов`язано Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки; стягнуто з Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року в розмірі 19792,26 грн.
Тобто, вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили було встановлено не повний розрахунок відповідача із позивачем в день його звільнення (встановлено не виплату позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік та індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року).
Відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Згідно частини 2 статті 117 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз`яснив : « Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Крім того, колегія суддів, звертає увагу на правову позицію, викладено Верховним Судом в постанові від 30 квітня 2020 року, справа №805/4458/17-а, відповідно до якої, частина перша статті 117 КЗпП передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним.
Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП, має право на відшкодування, передбаченого в цій статті, якщо спір буде вирішено на його користь. Якщо ж вимоги працівника буде задоволено частково, то розмір відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд. В останньому випадку суму заборгованості із заробітної плати, а також суму відшкодування за час затримки її виплати визначає суд, враховуючи, з-поміж іншого, такі чинники для його (відшкодування) визначення, як розмір спірної суми, яка підлягає стягненню, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком, інших обставин, які у кожній конкретній ситуації мають значення для визначення розміру відшкодування.
Аналогічна позиція також викладена Верховним Судом у постанові від 30.04.2020 року по справі №140/2006/19 (провадження №К/9901/35979/19), від 08.11.2018 року по справі №821/2148/16 (провадження № К/9901/33971/18, К/9901/33978/18) та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Колегія суддів вважає, що на час звільнення позивача, останньому не здійснено виплату усіх належних працівникові сум при звільненні та не проведено остаточного розрахунку з ним, що обумовлює застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України у даному конкретному випадку з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Так, частиною п`ятою статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За приписами частини третьої статті 122 КАС України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
При цьому, що у рішеннях Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013, №9-рп/2013, які стосуються офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, зазначено, що під заробітною платою, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
У пункті 2.2. мотивувальної частини Рішення № 9-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. З цього висновку Конституційного Суду України випливає, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є складовими заробітної плати.
За встановлених обставин справи та за наведеного правового регулювання, Суд вважає, що позивач не обмежений будь-яким строком звернення до суду з позовними вимогами про стягнення грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
Водночас, колегія суддів зазначає, що у Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що "в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що для середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення статті 233 КЗпП України, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, за висновками викладеними у рішенні Конституційного суду від 15.10.2013 року № 8-рп/2013, № 9-рп/2013 на заробітну плату (грошове забезпечення) не розповсюджуються строки звернення до суду. При цьому, Конституційний суд зазначив, що стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, яка не входить до структури заробітної плати.
Аналогічні висновки щодо застосування строків звернення до суду з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі 802/28/16-а, від 20 червня 2018 року по справі 823/761/17, від 21 січня 2020 року по справі №826/15879/18 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
У даній справі колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обмежено тримісячним строком.
З позовною заявою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду 10.04.2020 року, що підтверджується штемпеля суду першої інстанції (стор.1 том 1).
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що наказом командувача Сухопутними військами ЗС України (по особовому складу) від 04.07.2019 № 254 ОСОБА_1 звільнений з військової служби в запас за підпунктом “б” пункту 2 частини 5 статті 26 (за станом здоров`я) Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”
Згідно Наказу військового комісара Чернігівського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по стройовій частині) від 31.07.2019 № 111 (а.с. 7), у зв`язку зі звільненням з лав ЗС України, позивач виключений зі списків особового складу Чернігівського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
З наведеного слідує, що фактичним днем звільнення позивача із списків особового складу та всіх видів забезпечення є 31.07.2019 року.
З урахуванням положень статті 116 КЗпП, як загальної норми права при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації повинна бути проведена в день звільнення.
Відповідно до п. 1. розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197 грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується:
військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади;
військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які на день звільнення з військової служби перебувають у розпорядженні або звільнені від посад, - із дня одержання військовою частиною наказу або письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж за 5 днів (не враховуючи час здавання справ та посади в разі тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою).
За наведених положень законодавства розрахунок з позивачем повинен бути проведений до дня звільнення зі списків та забезпечення, тобто до 31.07.2019 року.
Проте, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем фактично розрахунок у розмірі 19792,26 грн проведено з позивачем лише 20 лютого 2020 року, що вказує на порушення відповідачем строків розрахунку в обсязі 33 календарні дні.
З огляду на приведені положення законодавства та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку строків розрахунку при звільнені з дотриманням трьох місячного процесуального строку, а отже, твердження апелянта в даній частині є безпідставними та необґрунтованими.
Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі- Порядок № 100).
Відповідно до абз. 3 пункту 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Відповідно до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Пунктом 3 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.
За наведених положень законодавства премії та інші щомісячні надбавки включаються до розрахунку середньої заробітної плати.
Відповідно до п.2. розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України26 червня 2018 р. за № 745/32197 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. 
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги.
Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях.
Згідно з абз.2 п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58(зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 р. за № 110) днем звільнення вважається останній день роботи.
У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 р. №13 зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Колегія суддів звертає увагу, що в даній частині апелянт не оскаржує рішення суду першої інстанції, а отже, суд апеляційної інстанції не наділений давати оцінку правомірності прийняття рішення суду першої інстанції в даній частині.
Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства України колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. 
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Головуючий суддя                                                                                Г. В. Земляна

Судді:                                                                                                    Є. І. Мєзєнцев

                                                                                                              В. В. Файдюк