ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 540/1064/18  Номер провадження 22-ц/814/1786/20	Головуючий у 1-й інстанції Косик С. М.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Абрамова П.С., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 26 травня 2020 року (повний текст судового рішення складено 29 травня 2020 року) у справі за позовною заявою  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Машівський районний відділ ДРАЦС Північно – Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В :
У грудні 2018 року ОСОБА_2  звернувся до суду з позовною заявоюдо ОСОБА_1 про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 29.08.2014 він зареєстрував шлюб з відповідачкою, в період якого народилася дитина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої в актовому записі про її народження та в свідоцтві про народження записаний він – ОСОБА_2 . Натомість, позивач стверджує, що він не являється батьком дитини та зазначає, що даний факт не заперечує і відповідачка. На момент реєстрації шлюбу відповідач була вагітна, однак на той час він не знав, що не є батьком дитини. На момент зачаття дитини вони з відповідачкою однією сім`єю не проживали, їхні стосунки і зустрічі носили випадковий характер, шлюб між ними не був зареєстрований, спільного господарства не вели, проживали окремо. У зв`язку з наведеним позивач просив виключити з актового запису № 04 про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про нього як про батька.
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, в якій прохала суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини – ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позовна заява мотивована тим, що подружнє життя з відповідачем не склалося, з грудня 2015 вони не проживають разом, дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні, відповідач участі в утриманні та вихованні дитини не приймає.
РішеннямМашівського районного суду Полтавської області від 26 травня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька – задоволено.
Виключено з актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , №04 від 29 січня 2015 року, складеного Виконавчим комітетом Кустолово-Суходільської сільської ради Машівського району Полтавської області, відомості про ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , як батька дитини.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн. 
У задоволенні зустрічного позову   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини – відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодилася ОСОБА_4 подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Машівського районного суду Полтавської області від 26 травня 2020 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконне, необгрунтоване та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
Зокрема вказує, що на момент знайомства з ОСОБА_2 (червень 2014 року) вона була вагітна від іншого чоловіка, про що повідомила позивача із самого початку їхніх стосунків. Тобто, позивач із самого початку їхнього знайомства знав, що вона вагітна та що він не є батьком дитини, але запевнив її що буде виховувати дитину як рідну. Про це знали також всі рідні, в тому числі мама позивача. Вказує, що позивач ОСОБА_2 на час народження дитини прийняв виважене рішення про реєстрацію батьком дитини, незважаючи на той факт, що він не є її біологічним батьком. Апелянт вказує, що позивачем не надано жодних об`єктивних та безсумнівних доказів того, що в момент реєстрації дитини він не знав, що він не є біологічним батьком дитини, оскільки він добровільно визнав своє батьківство, тому вважає, що в задоволенні позову про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька слід було відмовити за безпідставністю, а позов ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини мав бути задоволений, адже в силу положень ст. 180 СК України обов`язок по утриманню дитини несуть її батьки.
Від позивача за первісним позовом ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній спростовуючи доводи апеляційної скарги та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи був присутній позивач за первісним позовом, інші особи, які будучи належним чином та завчасно повідомленими про час і місце слухання справи в судове засідання не з?явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явились, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого 29.01.2015 Виконавчим комітетом Кустолово-Суходільської сільської ради Машівського району Полтавської області, актовий запис №04 (а.с. 6 т.1).
Відповідно до свідоцтва про народження, батьком малолітньої ОСОБА_3 записаний позивач – ОСОБА_2 , матір`ю – ОСОБА_5 .
Дитина народилася в шлюбі, що вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 03.10.2018 (а.с.5 т.1). 
23.02.2019 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб та ОСОБА_5 присвоєно прізвище ОСОБА_7 (а.с.102 т.1, 14 т.2).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачка визнала факт відсутності кровного споріднення позивача та її доньки, водночас не надала достатніх та достовірних доказів того, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є біологічним батьком, позов ОСОБА_2 про виключення відомостей з актового запису підлягає задоволенню.
Разом з цим, місцевий суд зазначив, що зустрічний позов ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 180 СК України обов`язок по утриманню дитини несуть її батьки, натомість в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_2 не є батьком ОСОБА_3 . 
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
Статтею 51 Конституції України, частинами 2-3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини.
Відповідно до статті 136 СК Україниособа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.
Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.

На підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 СК України, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження згідно ст. 134 СК України.
ЄСПЛ зазначив у справі «Йевремович проти Сербії», що у відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства, суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremoviж v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).
Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що предметом доказування у справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.
Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що позивач ОСОБА_2 не є біологічним батьком її доньки ОСОБА_3 . Тобто, сторони у судовому засіданні визнали ту обставину, що позивач не є біологічним батьком ОСОБА_3 . 
Доводити відсутність кровного споріднення з дитиною можливо будь-якими допустимими доказами, у тому числі висновками судово-медичної, біологічної чи генетичної експертиз, при цьому для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини 1 статті 108 ЦПК України експертиза проводиться у судовому засіданні або поза межами суду, якщо це потрібно у зв`язку з характером досліджень, або якщо об`єкт досліджень неможливо доставити до суду, або якщо експертиза проводиться за замовленням учасника справи.
У справі що переглядається, встановлено, що за клопотанням позивача ОСОБА_2 ухвалою Машівського районного суду Полтавської області від 12.02.2019 року судом призначалася судово-генетична експертиза. На вирішення експертів по проведенню судово-медичної експертизи з метою встановлення батьківства поставлено питання: Чи являється ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , біологічним батьком дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ?
Однак з наданих матеріалів справи вбачається, що 31.05.2019 до суду з КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» повернута без виконання ухвала про призначення судово-генетичної експертизи щодо встановлення батьківства ОСОБА_2 у відношенні ОСОБА_3 , разом з матеріалами цивільної справи, у зв`язку з неявкою громадянки ОСОБА_5 з дитиною 22.04.2019 та 20.05.2019 на експертизу (а.с. 77 т.1).
У подальшому, ухвалою суду від 11.09.2019 справу повторно направлено для проведення судово-генетичної експертизи, яка призначена ухвалою Машівського районного суду Полтавської області від 12.02.2019 року, до Комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради» (а.с. 126 т.1).
Натомість, 02.01.2020 до суду з КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» повернута без виконання ухвала про призначення судово-генетичної експертизи щодо встановлення батьківства ОСОБА_2 у відношенні ОСОБА_3 , разом з матеріалами цивільної справи, у зв`язку з неявкою громадянки ОСОБА_5 з дитиною 04.11.2019 та 16.12.2019 на експертизу (а.с. 139 т.1).
Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації №3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).
Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза булапризначена, або відмовити у його визнанні.
Окремого судового рішення суду про визнання факту відсутності кровного споріднення позивача і дитини, внаслідок ухилення відповідача від експертизи, суд пешої інстанції не виносив, зазначивши про це у остаточному рішенні суду. 
Враховуючи, що відповідачка визнала факт відсутності кровного споріднення позивача та її доньки, водночас не надала достатніх та достовірних доказів того, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є біологічним батьком, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позов ОСОБА_2 про виключення відомостей з актового запису підлягає задоволенню.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до вказаних правовідносин не можливо застосувати положення ч. 5 ст.136 СК України, за якими не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу, оскільки доводи відповідачки про те, що позивач був обізнаний про те, що не являється батьком дитини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Факт того, що дитина народилася через п`ять місяців після укладення шлюбу, не свідчить про те, що позивач не являється її батьком з огляду на те, що сторони не заперечують, що почали проживати разом до шлюбу. Також позивач кілька разів наполягав на проведенні судово генетичної експертизи, що також на думку суду свідчить про невпевненість позивача в походженні дитини.
Судом було допитано свідка як зі сторони позивача, так і відповідачки та ці свідки дали ідентичні покази щодо часу знайомства сторін, проте не взято їх показання до уваги, оскльки вони носять суб`єктивний характер.
Суд першої інстанції не взяв до уваги надану відповідачкою розписку, датовану 16.03.2015 року (а.с.115 т.1) з огляду на те, що розписка написана відповідачкою після народження дитини та не є доказом обізнаності позивача про відсутність кровного споріднення між ним та дитиною.
За таких обставин зустрічний позов ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 180 СК України обов`язок по утриманню дитини несуть її батьки, натомість в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_2 не є батьком ОСОБА_3 . 
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Щодо вмотивованості судового рішення апеляційний суд звертає увагу, що згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішенняу справі«Руїс Торіхапроти Іспанії»(Torijav.Spain)від 09грудня 1994).
Таким чином, доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.
Враховуючи викладене, апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду та постановленим ним судовим рішенням, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правильним висновком місцевого суду щодо їх оцінки.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 26 травня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 30 липня 2020 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ П.С. Абрамов_______________ В.П. Пікуль