КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 754/14126/19                                                          
 провадження № 22-ц/824/8793/2020
 
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
09 липня 2020 року                                                                                           м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Кирилюк Г.М. 
суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А., 
розглянув у порядку письмового провадження справу за  позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 квітня 2020 року у складі судді Панченко О. М.,
 
   встановив: 
 
25.09.2019 Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ  КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 26 листопада 2013 року в розмірі 12 147, 44 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 26 листопада 2013 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3 400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну  картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.  
Відповідач  підтвердив  свою згоду  на те, що   підписана  заява  разом  з  «Умовами та правилами надання  банківських послуг», "Правилами користування  платіжною  карткою"   та «Тарифами Банку», які викладені  на  банківському  сайті, складає  між ним та Банком договір, що підтверджується  підписом   у заяві. 
Позивач  свої  зобов`язання за договором   виконав у повному обсязі, а саме  надав відповідачу  кредит в розмірі,  встановленому  договором. 
Відповідач не  надав своєчасно  банку  грошові кошти  для погашення  заборгованості за борговими зобов`язаннями, що  має  відображення  у розрахунку  заборгованості. 
 У зв`язку з порушенням  відповідачем зобов`язань за  кредитним договором   відповідач станом на 27.08.2019  має заборгованість - 12 147,44 грн, з яких: 2 472,53 грн - заборгованість за тілом кредиту, 8620,27  грн - нараховані проценти за користування кредитом; а також  штрафи відповідно  до  п. 2.1.1.7.6  Умов та правил  надання  банківських послуг:     500 грн (фіксована частина),  554,64   грн (процентна складова).     
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 квітня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О. Л. просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 квітня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
На  підтвердження  позовних вимог  до  апеляційної скарги  додаються  наступні  докази: довідка про відкриття рахунку;   довідка про  встановлення  кредитного  ліміту; виписка по рахунку. Оскільки  вказані  докази підтверджують  відкриття  карткового  рахунку,  встановленого  кредитного  ліміту та користування  кредитними коштами відповідача,  представник  позивача просив  взяти  їх до  уваги при розгляді справи  в апеляційній  інстанції. 
 Зазначає,  що  позивачем  надано  суду  розрахунок  заборгованості станом на  27.08.2019, копію-анкети заяви від 26.11.2013,  витяг  з тарифів обслуговування  кредитних  карт "Універсальна", виписку по  особовому  рахунку , копію   витягу  з "Умов та правил  надання   банківських послуг",  однак  місцевим судом   належної уваги наданим документам не  надано.
Відсутність  підпису боржника на  відповідних тарифах, умовах  та правилах не  свідчить про те, що  кредитний договір  не  був укладений.
На підставі укладеного договору відповідачу було відкрито картковий рахунок, видано кредитну картку № НОМЕР_1 із встановленим кредитним лімітом 300 грн, який в подальшому збільшено до 3 090 грн. Кількість виданих відповідачу карток пояснюється їх перевипуском за заявою останнього. Оскільки  відповідача  ідентифіковано  26.11.2013, то при перевипуску картки  підписання  нової анкети не  було потрібно. 
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором  виконав,  надав кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку. У свою чергу,  відповідач умови договору щодо своєчасного повернення грошових коштів не виконує, що підтверджується наданим розрахунком заборгованості.
Відповідачем частково сплачувалися кошти на погашення  заборгованості, про що свідчать платежі відображені в колонці наданого розрахунку «Сума погашень за наданим кредитом», але не в повному обсязі, що і призвело до виникнення простроченої заборгованості, що також є підтвердженням наявності кредитних правовідносин, визнанням умов договору, тому посилання суду на безпідставність правовідносин відповідача з банком за даним кредитним договором та погодження його умов не відповідають дійсності.
Відзиву на апеляційну скаргу суду надано не було.
Відповідно до положень частини 1 статті  369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з таких підстав. 
Звертаючись до  суду  з даним позовом,  позивач посилався на те, що  26 листопада  2013 року   між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір   №б/н,  відповідно  до  якого  останньому  було надано  кредит  у розмірі  3 400  грн у вигляді  встановленого  кредитного  ліміту на  платіжну  картку зі сплатою  відсотків за користування  кредитом  у розмірі  30%  на рік на  суму залишку  заборгованості  за кредитом  з кінцевим терміном  повернення, що  відповідає строку  дії картки. 
Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором виконував не належним чином, утворилась заборгованість, яка станом на  27.08.2019  становить 12 147,44 грн, з яких: 2 472,53 грн - заборгованість за тілом кредиту, 8620,27  грн - нараховані проценти за користування кредитом; а також  штрафи відповідно  до  п. 2.1.1.7.6  Умов та правил  надання  банківських послуг: 500 грн (фіксована частина),  554,64   грн (процентна складова).     
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
На підтвердження  заявлених позовних вимог  позивачем суду першої  інстанції  надано розрахунок  заборгованості станом на  27.08.2019, копію-анкети заяви від 26.11.2013,  витяг  з тарифів обслуговування  кредитних  карт`Універсальна", копію   витягу  з "Умов та правил  надання   банківських послуг".  
Як вбачається з анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, остання не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних, крім прізвища, адреси відповідача.
Разом з тим, розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві.
У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 26 листопада 2013 року відсутня умова договору про встановлення базової процентної ставки по кредитному ліміту.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку,як невід`ємної частини кредитного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з  Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
З наведених підстав, суд першої  інстанції дійшов правильного висновку про те, що банк не довів, що саме надані Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитними коштами в обумовленому позивачем розмірі.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Наведене також узгоджуються з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 10 червня 2020 року у справі № 759/5029/18 .
 Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Заперечуючи проти  позову,  відповідач  посилався на те, що   погашення  кредитної заборгованості  здійснювалось шляхом одностороннього списання  банком  коштів з його  банківської  карти. Відповідно  до  надано  позивачем  розрахунку,  сума  списаних грошових коштів становить  11 420  грн, на погашення  процентів зараховано   6  345,33 грн. З огляду на  розмір наданого  кредиту   - 3 400  грн  та списаних на його  погашення  грошових  коштів в сумі  17  765,45 грн, підстави для висновку про  наявність   заборгованості відсутні.
Доводи апеляційної скарги не спростовують заперечень відповідача про те, що останній не  має заборгованості за тілом кредиту, визначеної банком станом на 27.08.2019 .
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої  інстанції, що визначений позивачем розмір заборгованості за тілом кредиту перевищує розмір  списаної  суми з картки відповідача на  його   погашення.
Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, а, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову, оскільки доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.
Аргументи апеляційної  скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. 
Колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги докази: виписку по рахунку,  довідку про зміну умов кредитування, довідку про видані кредитні картки  та термін їх дії, так як вони подані з порушенням норм процесуального права.
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Звертаючись до суду першої інстанції з клопотанням про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та у відсутність представника позивача, позивач був обізнаний, що зобов`язаний надати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою.
Однак свого  обов`язку не виконав.
За правилами ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Позивачем у апеляційній скарзі не зазначено, з яких підстав ним не були надані суду першої інстанції вказані докази, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для прийняття даних документів в якості доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального і матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.
Керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну  скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не  підлягає.
 
Суддя-доповідач:                                                 Г.  М. Кирилюк
 
Судді:                                                                   Т.  А. Семенюк  
 
                                                                              І.  М. Рейнарт