ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1397/20 Справа № 201/4420/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Митошоп В.М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційні скарги  ОСОБА_1 та П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області 
на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Управління служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, орган опіки та піклування П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, орган опіки та піклування Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визначення місця проживання малолітньої дитини та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, орган опіки та піклування Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, орган опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просила визначити місце проживання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 .
       Позовні вимоги мотивовані тим, що з 04 червня 2011 року по 19 грудня 2016 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказувала, що після розлучення між сторонами існує спір з приводу місця проживання дитини. Зазначала, що вона має належні умови для проживання дитини, графік роботи надає їй можливість здійснювати належний догляд за сином. Однак, 04 вересня 2016 року відповідач без її відома, всупереч її волі, відвіз сина до місця свого проживання та відмовляє їй бачити дитину, спілкуватися з ним, виховувати та здійснювати будь-які інші материнські обов`язки. Зустрічі з сином проходять лише з дозволу відповідача.
       У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визначити місце проживання ОСОБА_3 разом з ним, залишивши сина на його утриманні та вихованні.
       Позовні вимоги мотивовані тим, що він з ОСОБА_2 не проживає з 2016 року, з того часу вона вихованням сина не займається, коштів на утримання дитини не надає. Вказував, що їх малолітній син проживає разом з ним, отримує все необхідне, що підтверджується висновком П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області. Зазначав, що він має нормований робочий день, стабільний дохід, постійно слідкує за станом здоров`я дитини та його розвитком, має з сином психологічний контакт та прив`язаність один до одного.
Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від  13 грудня 2017 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у задоволенні зустрічного позову відмовлено. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року залишено без змін. 
Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 року, направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про визначення місця проживання дитини разом з батьком (т. 2 а.с. 32-43).
       Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає обставинам у справі, оскільки ОСОБА_2 не може надати дитині належні умови проживання, так як будинок, в якому вона проживає їй не належить, тоді як іншого житла вона не має. Крім того, під час хвороби дитини, вона без поважних причин відмовлялась доглядати за нею. Мати не цікавилась і не цікавиться своєю дитиною, не надавала і не надає матеріальної допомоги йому на утримання дитини, не приймала і не приймає участі у його вихованні.
       Крім того, в період його знаходження в службовому відрядженні, без його відома та погодження з ним, 20 червня 2016 року відрахувала сина з ясла-сад №378 та віддала до закладу освіти «Котівський навчально-реабілітаційний центр» Дніпропетровської обласної ради», де навчаються діти з затримкою психічного розвитку, що негативно вплинуло на дитину. Причини, які переслідувала мати, коли влаштовувала дитину в інтернат, де діти перебувають протягом тижня, йому невідомі, але це свідчить про те, що мати не бажала займатися вихованням дитини щоденно, не бажала спілкуватися з ним, що є порушенням прав дитини.
       П`ятихатська районна державна адміністрація Дніпропетровської області у своїй апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про визначення місця проживання дитини разом з батьком (т. 2 а.с.51-63).
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не врахував бажання дитини проживати разом з батьком. Також судом не враховано і те, що батько виявляє більшу увагу до дитини, турботу про неї, а прихильність дитини до батька, можливість створення належних умов для виховання, на даному етапі розвитку дитини, що буде максимально відповідати його інтересам.
        ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , зазначила, що більша матеріально-побутова забезпеченість не може прийматися судом до уваги, як вирішальна умова для розв`язання спору про визначення місця проживання дитини та розлученням з матір`ю. Просила апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду без змін (том 2 а.с.91-94).
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з ухвалення нового, з наступних підстав.

Суди встановили, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 червня 2011 року по грудень 2016 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_3 .
       Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання малолітньої дитини, разом з матір`ю (т. 1 а.с.11-15).
       Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року в частині визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю та стягнення аліментів скасовано. Прийнято відмову ОСОБА_1 , в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2 , на утримання дитини та закрито провадження у справі в цій частині (т. 1 а.с.16-17).
        ОСОБА_2 (матір дитини) проживає на території Котовської сільської Магдалинівського району Дніпропетровської області ради разом з батьками. Загальна площа житлового будинку становить 37,9 кв.м, житлова площа - 22,3 кв.м Мають пай, який знаходиться в оренді. Сім`я за місце проживання характеризується позитивно. ОСОБА_2 чемна та чуйна людина, стосунки в сім`ї дружні, мають підсобне господарство (т. 1 а.с.19).
       03 лютого 2017 року обстежено умови проживання за вказаною адресою і встановлено, що зазначене житло розміщене на 1 поверсі, 1 поверхового будинку, складається з 3-х кімнат. Для проживання малолітньої дитини є окрема кімната, повністю вмебльована необхідними меблями, є велика кількість дитячих іграшок, є місце для відпочинку, розвитку та виховання. В будинку є пічне та газове опалення, підведено електропостачання, меблі в охайному стані (т.1 а.с.18).
        ОСОБА_1 (батько дитини), зареєстрований на території сільської ради по АДРЕСА_2 з ІНФОРМАЦІЯ_4 . Малолітній ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 за місцем його реєстрації (т. 1 а.с. 32, 33).
       З 29 листопада 2017 року ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_3 , а ОСОБА_3 - з 12 грудня 2017 року (т. 2 а.с.14-17, 18).
       В період з 25 травня 2016 року по 27 ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_4 перебував на лікуванні, за яким здійснював необхідний догляд після проведення хірургічного лікування його батько ОСОБА_1 (т. 1 а.с.130, 131, 132).
       За заявою ОСОБА_2 від 20 червня 2016 року та направленням № 2063 від 30 травня 2016 року для зарахування дітей до навчально-реабілітаційного центру та спеціальної школи-інтернату обласного підпорядкування, матір віддала сина ОСОБА_3 до закладу освіти «Котівський навчально-реабілітаційний центр» Дніпропетровської обласної ради», де навчаються діти з недорозвиненням мовлення ІІІ-рівня (т. 1 а.с.133, 134).
       09 липня 2016 року, 24 липня 2016 року, 30 серпня 2016 року, 04 вересня 2016 року зареєстровано звернення ОСОБА_2 за телефоном 102 про те, що ОСОБА_1 самовільно забрав спільну дитину ОСОБА_3 та не дає бачитися з дитиною (т. 1 а.с. 178). 
        ОСОБА_2 зверталася до правоохоронних органів, служби в справах дітей Соборної в місті Дніпро ради про порушення її батьківських прав ОСОБА_1 , який самовільно забрав їх спільну дитину ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 37-39, 42-44, 47-49, 176, 177).
       З 05 вересня 2016 року ОСОБА_4 відвідував дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 3 «Малятко». Протягом відвідування дитиною дошкільного закладу, ним опікувався один батько, мати в дошкільному закладі не з`являлась. Попереджень від батька щодо заборони спілкування матері з дитиною чи її права забрати дитину з дошкільного закладу не було (т. 1 а.с. 34,193).
       Висновком служби у справах дітей Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області № 250 від 11 липня 2017 року, вирішено визначити можливим місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 , в сім`ї матері ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 103, 110).
       За висновком П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_4 , при цьому не перешкоджаючи матері дитини ОСОБА_2 , брати участь у вихованні і спілкуванні з дитиною (т. 1 а.с.124-125, 126-127, 128-129).
       Згідно характеристики на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній відвідує дошкільний заклад № 3 «Малятко» з 05 вересня 2016 року систематично, ним опікується батько, інколи дідусь (по лінії батька). Хлопчик завжди охайно і чисто одягнений, доглянутий. Під час приймання їжі видно, що дитина в домашніх умовах харчується добре. Зовні дитина розвивається згідно віку. У хлопчика у повній мірі сформовані навички самообслуговування. Дитина позитивну відгукується на обох батьків: і на маму і на тата, хоча на розмову про тата реагує з більшою теплотою та прихильністю. Дуже рухливий, досить швидко реагує на навколишні події (т. 1 а.с.135-136,194-195).
       Позивачка ОСОБА_2 працює в АТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" з 01.07.2016 року на посаді фахівця з обслуговування клієнтів Відділення № 13 АТ "ПІРЕУС БАНК МКБ".
       Відповідач ОСОБА_1 працює в ГУНП в Дніпропетровській області, займає посаду співробітника, його заробітна плата за період з жовтня 2016 року по березень 2017 року за винятком аліментів, які останній сплачує від першого шлюбу складає 49 477,48 грн (т. 1 а.с.139).
       За місцем роботи ОСОБА_1 зарекомендував себе з позитивної сторони, сумлінно виконує службові обов`язки, у колективі користується авторитетом, у спілкуванні з громадянами доброзичливий, порушень дисципліни і законності не допускає, здатен переносити психологічні та фізичні навантаження та труднощі в роботі, працює не рахуючись з власним часом (т. 1 а.с.196).
       При обстеженні 11 серпня 2017 року умов проживання за адресою: АДРЕСА_3 , який на праві власності належить відповідачу ОСОБА_1 , встановлено, що вказаний житловий будинок складається з трьох кімнат, умови проживання задовільні, проведене водопостачання, мається газове та пічне опалення, в будинку здійснюються ремонтні роботи. Дитина має окрему спальню кімнату, яка обладнана всім необхідним для проживання дитини. В будинку проживає ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3 . Відносини між батьком та сином хороші, теплі, доброзичливі, батько створив усі належні умови для проживання дитини (т. 1 а.с.197, 220. Т. 2 а.с. 9-11).
       Колегія вирішуючи зазначений спір виходить з того, що матеріально-побутові умови батьків не є вирішальними при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини - оскільки, тут не має найкращих інтересів дитини.
       Така правова позиція узгоджується із постановою ВС від 09.04.2020 по справі № 477/253/19.
       Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
       Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу Украни (далі-СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
       Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
       Згідно зі статтею 150 СК Українибатьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
       Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства`кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
       Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
       Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
       Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
       Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
       Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
       Апеляційний суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно, як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.
       Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.
       Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
       Зазначене узгоджується із правовою висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).
       Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
       Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
       Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
       Отже, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
       Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
       Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
       При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
       При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
       Задовольняючи первісний позов та визначаючи місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, суд першої інстанції виходив із того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, що відповідає принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року. 
       Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».
       Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково послався на принцип 6 Декларації прав дитини 1959 року.
       Крім того, місцевий суд не перевірив обставин для застосування статті 161 СК України, враховуючи найкращих інтересів для дитини. 
       У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 20 лютого 2020 року було опитано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 за участі практичного психолога Комунального закладу соціального захисту центру соціально-психологічної реабілітації дітей. Ярослав не виявив бажання жити із матір`ю, був більш прихильний до батька.
Згідно тез до участі спеціаліста у судовому засіданні, встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 позитивно ставиться до обох батьків. Емоційний зв`язок більш насичений та виражений з батьком. Батько не заохочує дитину до контактів та теплих стосунків з мамою. Дитина боїться образити батька, коли буде більш щирим з матір`ю. Психологом зауважено, що батько, що мати, зараз не мають достатнього часу для виховання дитини. Ця функція перекладена на бабусь та дідусів. Дитина під час бесіди була доволі щирою і розуміла питання до себе. Висловлювання хлопця, що характеризують матір, схожі на ті, що навіяні йому батьком. 

Згідно висновку психолога, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , буде більш комфортно з тим із батьків, хто забезпечить позитивні, доброзичливі, теплі умови у стосунках дитини з іншим із батьків.
       Судом встановлено, що станом на теперішній час, дитина вже понад чотири роки проживає в сім"ї батька, з серпня 2016 року та до теперішнього часу, тому, колегія суддів враховує факт тривалого проживання дитини з батьком, що зумовило формування певних зв`язків, середовища, в якому проживає, виховується і спілкується дитина. 
Відсутність негативного впливу на дитину у зв"язку з його проживанням разом з батьком, а також відсутність погіршення у його навчанні чи розвитку підтверджено долученими до матеріалів справи характеристикою учня 3-А класу П"ятихатської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 (т.3.а.с.130), а також показами допитаної в якості свідка в суді апеляційної інстанції педагога-організатора П"ятихатської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_6 .
       У теперішній час, мешкаючи з батьком, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , залишився проживати у звичному для нього середовищі, він продовжує відвідувати свою школу, спілкуватися зі своїми однокласниками. Батько піклується про його фізичне та духовне виховання, займається його оздоровленням. 
       Судом апеляційної інстанції були вжиті всі заходи для примирення сторін та самостійного визначення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 свого місця проживання. Так, з квітня до початку травня 2020 року дитина переїхала проживати до матері. Однак, в подальшому, саме з власної ініціативи дитини та на його вимогу, приблизно 07 травня 2020 року о 22.00 мати повернула сина батьку. Після чого, з сином зустрілась лише 04 липня 2020 року. Син зі слів обох батьків не бажає їхати до матері, причину не пояснює.
Також, колегією було встановлено, що під час повернення ОСОБА_7 до матері, він проживав в с. Котовка, з батьками ОСОБА_2 . На теперішній час мати дитини працює в м. Дніпро, її графік роботи: з понеділка по п"ятницю з 09.00 до 18.00, вихідні дні: субота, неділя. Як зазначала позивач ОСОБА_2 додому вона повертається приблизно о 19.30-20.00 тому у неї є ще приблизно година спілкуватись з дитиною в робочі дні, а вихідні дні вона цілком буде проводити з дитиною. 
Проте, суд зазначає, що в період перебування дитини у матері, було встановлено, що у зв"язку з карантином, графік її роботи був змінений: тиждень через тиждень, та траплялись випадки, коли її викликали на роботу і в її вихідні дні. Крім того, встановлено, що ОСОБА_2 у теперішній час протягом всього робочого тижня залишається у Дніпрі, де винаймає житло. Як пояснювала позивач в судовому засіданні, дитина буде проживати саме з її батьками, в с. Котовка, там ходитиме до школи, а вона буде приїжджати кожного дня. Можливо підшукає житло у місті і тоді буде жити разом з сином постійно.
Колегія зауважує, що судом було надано сторонам дуже тривалу перерву у розгляді справи, метою якої було надати сторонам час для можливості налагодити стосунки, навчитись разом спілкуватись, як батькам між собою так і разом з дитиною, можливість дитині самостійно обрати місце проживання, звикнути жити разом з мамою, а також, і це було що найголовніше, надати можливість батькам зрозуміти, що вони готові взагалі змінити своє життя, а можливо і місце роботи за для комфорту та найкращого саме для їх дитини. 
       Проте, сторонами не доведено їх бажання змінюватись заради комфорту дитини, сторони залишаються ображеними один на одного, про що також свідчать, як їх особисті пояснення та висловлювання один на одного під час судових розглядів так і численні звернення до правоохоронних органів під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції. 
Дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на протязі розгляду справи у суді апеляційної інстанції не виявляв бажання жити із матір`ю, та був більш прихильний до батька, що також було підтверджено сторонами.
       Доводи ОСОБА_2 про негативний вплив батька на дитину, про перешкоджання їй бачитися з сином, судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги, як такі, що жодним доказом не підтверджені. 
       Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
       Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Враховуючи вищевикладене, тривале проживання дитини разом з батьком, понад чотири роки, що зумовило формування певних зв"язків, школа та гуртки, в якому проживає, виховується та спілкується дитина, колегія суддів приходить до висновку, що батько виявляє більшу увагу до дитини, турботу про неї, а прихильність дитини до батька, можливість створення належних умов для виховання, на даному етапі розвитку дитини буде максимально відповідати його інтересам та саме на даному етапі, буде більш комфортним та найкращим саме для дитини. Що не позбавляє обов"язку та права матері на спілкування з дитиною, участі у його вихованні та можливості формування у сина доброзичливості та теплого відношення у стосунках з іншим із батьків.
На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні первісного позову, та задоволення зустрічного позову.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У відповідності до вимог ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за можливе стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 640 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 960 грн.
Крім того, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи, що постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1   задоволено частково, без ухвалення нового рішення, скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 року та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне  стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1280 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області - задовольнити.
Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року - скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позову  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , треті особи: Управління служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, орган опіки та піклування П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, орган опіки та піклування Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визначення місця проживання малолітньої дитини - відмовити.
Зустрічний позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, орган опіки та піклування Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, орган опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання малолітньої дитини - задовольнити.
Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6  разом з батьком ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_7 . 
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2880 грн.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області судовий збір у розмірі 960 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко